П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/1906/24	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В.В.
Дата і місце ухвалення 16.12.2025р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів: Тарновецького І.І.,
Шевчук О.А.,
за участю секретаря – Кніш Д.А., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2025 року по справі за адміністративним позовом заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави до Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, треті особи товариство з обмеженою відповідальністю “Зем-Юр-Центр”, товариство з обмеженою відповідальністю “Скайрізон Блек Сі”, про визнання протиправним та нечинним рішення,-
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2024 року заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Чорноморської сільської ради, в якому просив визнати протиправним та нечинним рішення Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області від 14.12.2017 року № 2 «Про затвердження Генерального плану с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області», яким затверджено містобудівну документацію «Генеральний план с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області з планом зонування території, детальним планом території промислової зони для будівництва та експлуатації глибоководного морського порту в складі Генерального плану в проектних межах села» загальною площею 3650 га у складі: Генерального плану, Плану зонування, Детального плану території частини с. Чорноморка по вул. Бейкушська, Детального плану території частини с. Чорноморка по вул. Приморська, Детального плану території частини с. Чорноморка по вул. Суворова, Детального плану території промислової зони для будівництва та експлуатації глибоководного морського порту в складі Генерального плану та в проектних межах села Чорноморка.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.12.2024 року в задоволенні позову заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури відмовлено повністю.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2025 року було залишено апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.12.2024 року - без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.07.2025 року скасовані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 року позов заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури задоволено повністю. 
Визнано протиправним та нечинним рішення Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області від 14.12.2017 №2 "Про затвердження Генерального плану с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області".
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Чорноморська сільська рада Очаківського району Миколаївської області подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Апелянт не погодився з висновком суду першої інстанції стосовно того, що під час розроблення та затвердження Генерального плану Чорноморською сільською радою не виконано вимог законодавства щодо проведення санітарно-епідеміологічної експертизи та екологічної експертизи.
Щодо посилань суду на ст.ст.1, 10, 11 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», апелянт зазначив, що вказані статті Закону не містять норм про обов`язкове проведення санітарно-епідеміологічної експертизи саме Генерального Плану населеного пункту. 
Апелянт зазначив, що Верховний Суд у постанові від 23 липня 2025 року у цій справі (пункти 70-72) навів позицію стосовно застосування статей 1, 10, 11 Закону №4004-XII щодо проведення санітарно-епідеміологічної експертизи нормативно-правових актів (яким є Генеральний План) та виснував, що наведені норми передбачають, що об`єктами державної санітарно-епідеміологічної експертизи є проекти нормативних документів, реалізація (функціонування, використання) яких може шкідливо вплинути на здоров`я людини». Апелянт вказує на те, що реалізація (функціонування, використання) Генерального плану жодним чином не може вплинути на здоров`я людини, оскільки він не є проектом будівництва конкретного об`єкту, а відтак взагалі не містить документів та даних, які можуть бути вивчені та оцінені саме при проведенні експертизи. 
Апелянт посилався на те, що ним неодноразово зверталась увага суду на те, що при вирішенні цього спору необхідно застосовувати норми спеціального нормативного акту, а саме - Порядку проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи, затвердженого Наказом МОЗ України N247 від 09.10.2000р., однак суд не застосовував цей нормативний акт.
При цьому, як зазначив апелянт, Порядком конкретизовано об`єкти проведення експертизи стосовно містобудівної документації – це проект будівництва, стосовно нормативних актів – це тільки ті, які можуть шкідливо вплинути на здоров`я людини. Однак, в даному випадку Генеральний план не є проектом будівництва, а передбачені в ньому концепції та наміри можливого в майбутньому будівництва об`єктів не встановлюють конкретних характеристик цих об`єктів, застосовуваних ними в майбутньому технологій, обладнання, тощо. Апелянт вважає, що це не надає змогу провести експертизу та з`ясувати який можливо буде вплив на здоров`я людини, оскільки не відомо який саме об`єкт буде будуватись і як він буде працювати.
Апелянт наголосив, що дотримання встановлених санітарних відстаней до відповідних об`єктів, наявність та розташування відповідних захисних зон, захисних смуг, тощо, може бути здійснено і здійснювалось відповідачем шляхом погодження з Держпродслужбою.
Також апелянт зазначив, що реалізація Генерального плану як нормативного акту щодо суспільних відносин почалась з моменту набрання ним чинності – з 22 грудня 2017 року і на цей момент, Закон який передбачав проведення екологічної експертизи втратив чинність (з 18.12.2017р.).
З огляду на зазначене апелянт просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суд від 16 грудня 2025 р. та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:
Судом встановлено, що рішенням Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області від 19.05.2016р. №4 зі змінами, внесеними на підставі рішення ради від 11.08.2016р. №3, вирішено розробити генеральний план населеного пункту села Чорноморка з одночасним виготовленням плану зонування території, детальним планом території промислової зони для будівництва та експлуатації глибоководного морського порту в складі Генерального плану в проектних межах села.
Рішенням Чорноморської сільської ради від 14.12.2017р. №2 “Про затвердження Генерального плану с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області” затверджено розроблену ТОВ “Зем-Юр-Сервіс” містобудівну документацію “Генеральний план с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області з планом зонування території, детальним планом території промислової зони для будівництва та експлуатації глибоководного морського порту в складі Генерального плану в проектних межах села” загальною площею 3650 га у складі: Генерального плану, Плану зонування, Детального плану території частини с. Чорноморка по вул. Бейкушська, Детального плану території частини АДРЕСА_1 плану території частини АДРЕСА_2 плану території промислової зони для будівництва та експлуатації глибоководного морського порту в складі Генерального плану та в проектних межах села Чорноморка Очаківського району Миколаївської області.
Відповідно до пояснювальної записки Генерального плану с. Чорноморка, останній є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Проект розроблений з урахуванням інтересів територіальної громади і містить принципові рішення щодо функціонального призначення території села, формування системи громадського обслуговування населення, організації вулично-дорожньої мережі і дорожнього руху, інженерного обладнання, інженерної підготовки і благоустрою, захисту території від небезпечних природних і техногенних процесів, охорони навколишнього природного середовища та культурної спадщини.
Вважаючи протиправним рішення Чорноморської сільської ради від 14.12.2017р. №2, заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Щодо права прокурора на звернення до суду.
Частиною третьою статті 53 КАС України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до частини 4 цієї статті наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Зі змісту наведеної норми Закону вбачається, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024р. у справі №925/1133/18, крім іншого, сформульовано підхід щодо того, в яких випадках прокурор самостійно може звертатися до суду, а в яких тільки в особі уповноваженого органу. Так, прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави».
Як вбачається з установлених у цій справі обставин, оспорюване рішення сільської ради належить до актів органів місцевого самоврядування нормативного-правового характеру.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 01.09.2022р. у справі №440/7210/21, від 12.10.2023р. у справі №440/7208/21, від 22.10.2023р. у справі №320/835/23, викладав висновки щодо застосування норм статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у справах, предметом спору в яких, як і у справі, яка розглядається, охоплювалось оскарження рішень органів місцевого самоврядування щодо затвердження містобудівної документації.
Позови прокурора до органу місцевого самоврядування, за загальним правилом, подаються з такої підстави, як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У такій категорії справ орган прокуратури повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоду інтересам держави.
У цій справі у позовній заяві прокурор зазначав про те, що у даному випадку, у зв`язку із недотриманням вимог містобудівного законодавства при затверджені містобудівної документації села Чорноморка, порушено інтереси держави, а саме: порушено правові та організаційні основи містобудівної діяльності в цілому, що мають бути спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій. 
У постанові Верховного Суду від 22.11.2023 року у справі № 320/835/23 за результатами вивчення питання наявності повноважень у ДІАМ на оскарження у судовому порядку незаконних рішень органів місцевого самоврядування у сфері містобудування, Верховний Суд зазначив, що сільські, селищні, міські ради під час затвердження містобудівної документації на місцевому рівні, у тому числі й детальних планів територій населених пунктів, які є нормативно-правовими актами у сфері містобудування, не здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності, вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил, а отже не виступають об`єктами нагляду в розумінні приписів частини першої статті 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункту 3 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляд та пункту 3 Положення про Державну інспекцію архітектури та містобудування України.
Враховуючи висновки Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що ДІАМ України не наділена правом на звернення до суду з позовом про визнання протиправним та нечинним рішення відповідної місцевої ради нормативно-правового характеру у сфері містобудування. Прямої вказівки на це в законі не існує.
Тому за висновком Верховного Суду у спірних правовідносинах відсутній суб`єкт владних повноважень, який уповноважений здійснювати захист інтересів держави у обраний прокурором спосіб - шляхом звернення до суду з позовом про визнання протиправними та нечинними оспорюваних у цій справі рішень.
За наведеного, захист інтересів держави в суді у справі, що розглядається, належить здійснювати прокурору самостійно.
Застосовуючи вищенаведені підходи до обставин цієї справи, колегія суддів доходить висновку, що прокурор має право самостійно звертатися до адміністративного суду із позовом у разі відсутності органу, який має повноваження на звернення до суду з таким самим позовом, а також, що звернення прокурора до суду у порядку адміністративного судочинства у цій справі слугує меті захисту суспільного інтересу.
Щодо суті правовідносин, слід зазначити наступне:
В обґрунтування позовних вимог заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури послався на те, що оспорюване рішення прийнято Чорноморською сільською радою з порушенням абзацу третього частини сьомої статті 17 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” від 17.02.2011 року №3038-VI, оскільки ні сільська рада, ні її виконавчий комітет не зверталися до обласної державної адміністрації щодо визначення державних та регіональних інтересів для їх врахування під час розроблення та затвердження містобудівної документації. 
Також, позивач посилався на те, що матеріали генерального плану не погоджувалися компетентними органами перед їх розглядом архітектурно-містобудівною радою; матеріали проекту генерального плану населеного пункту не пройшли державної санітарно-епідеміологічної експертизи; Чорноморською сільською радою не прийнято зауваження квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 08.08.2017, відповідь за результатами їх розгляду заявнику не надано і не оприлюднено її в засобах масової інформації та на офіційному веб-сайті, як це передбачено вимогами статті 21 Закону №3038-VI та Порядком проведення громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проектів містобудівної документації на місцевому рівні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 №555 (далі – Порядок №555, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Крім того позивач посилався на те, що Генеральний план розроблено всупереч вимог водного, земельного та природоохоронного законодавства в частині, що стосується встановлення меж прибережних захисних смуг водних об`єктів.
Скасовуючи рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.12.2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2025 року, Верховний Суд щодо доводів позивача про неврахування державних інтересів, дійшов висновку, що Чорноморська сільська рада в письмовій формі зверталася до Миколаївської обласної державної адміністрації щодо визначення державних інтересів для їх урахування під час розроблення Генерального плану, що підтверджується листом від 28.08.2017 №648\04.03 на ім`я першого заступника Миколаївської обласної державної адміністрації Боня В.В., а також журналом вихідної кореспонденції 2017 року. Однак, Миколаївська обласна державна адміністрація не надала відповідь на лист відповідача від 28.08.2017 №648\04.03.
Ураховуючи, що Чорноморська сільська рала зверталась до Миколаївської обласної державної адміністрації з проханням розгляду містобудівної документації та надання висновків щодо відповідних розділів, однак Миколаївська обласна державна адміністрація не надала відповідь, колегія суддів Верховного Суду погодилась з висновком судів попередніх інстанцій, що проект генерального плану вважається узгодженим з Миколаївською обласною державною адміністрацією відповідно до частини третьої статті 20 Закону №3038-VI.
З огляду на зазначене відсутні підстави вважати, що в даному випадку при розробці і затвердженні генерального плану було допущено порушення ч. 2 та абз. 3 ч. 7 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
У позовній заяві прокурор посилався на те, що, приймаючи оспорюване рішення Чорноморська сільська рада не врахувала пропозицій громадськості під час громадських слухань, зокрема, не було розглянуто пропозицію КЕВ м. Миколаїв щодо земельної ділянки з особливим правовим режимом (землі оборони), у тому числі і погоджувальною комісією. Позивач вважав, що Чорноморська сільська рада не мала права затверджувати проект Генерального плану с. Чорноморка без проведення процедури розгляду пропозицій громадськості.
Надаючи правову оцінку вказаним твердженням прокурора, колегія суддів Верховного Суду виходила з того, що судами першої та апеляційної інстанцій було установлено, що оголошення про початок відкритого громадського обговорення та надання пропозицій до проекту Генерального плану села Чорноморка Чорноморська сільська рада розмістила в районній газеті “Чорноморська зірка”, випуск №55-56. Квартирно-експлуатаційним відділом м. Миколаїв Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління на адресу Чорноморської сільської ради був скерований лист, в якому заявник пропонував внести зміни у Генеральний план с. Чорноморка та виключити з плану земельні ділянки, що відповідно до Закону України “Про використання земель оборони” відносяться до земель оборони та необхідні для повноцінного забезпечення діяльності підрозділів ЗСУ.
Також, у своєму листі Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаїв повідомив, що відносно зазначених земельних ділянок на підставі розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації від 16.05.2017 року №167-р “Про надання дозволу квартирно-експлуатаційному відділу м. Миколаєва на розробку проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельних ділянок, розташованих в межах території Чорноморської сільської ради та Очаківської міської рад Очаківського району Миколаївської області” вже розробляється відповідна землевпорядна документація.
В ході розгляду справи було встановлено, що в матеріалах справи міститься протокол публічних громадських слухань по обговоренню проекту Генерального плану с.Черноморка від 20.08.2017р., де зазначено, що начальник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва ОСОБА_1 звернувся із клопотанням, в якому просив внести зміни та вилучити з проекту Генерального плану села Чорноморка території військового містечка №68 площею 27 га, оскільки ці землі необхідні для функціонування Збройних Сил України. Голова ради зазначив, що розробка генплану не заважає відбудовувати зруйнований аеродром та розташувати його в промисловій зоні.
Суди установили, що земельна ділянка, яка відведена Квартирно-експлуатаційному відділу м. Миколаєва, відноситься до зони з позначкою С-4 (зони військових об`єктів).
Також з`ясовано, що відповідно до державного акту на земельну ділянку КЕВ м. Миколаєва та витягу з кадастрової карти земель України, земельна ділянка Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва площею 27 га була сформована та зареєстрована в 2020 році. 
За вказаних обставин встановлено, що пропозиція КЕВ була врахована при розробці генплану та плану зонування, а землі КЕВ в Генеральному плані залишилися землями оборони.
При цьому за наслідком огляду судом наданого в судовому засіданні державного акту на земельну ділянку КЕВ та витягу з кадастрової карти земель України, було встановлено, що земельна ділянка КЕВ площею 27га була сформована та зареєстрована в 2020 році.
За наслідком касаційного перегляду даної справи Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно того, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено врахування на громадських слуханнях інтересів КЕВ, а тому доводи позивача в цій частині є безпідставними.
Щодо доводів скаржника про протиправність оспорюваного рішення з підстав відсутності у містобудівній документації визначених прибережних захисних смуг, Верховний Суд вказав на те, що судами було вірно установлено, що в генеральному плані прибережна захисна смуга, яка нанесена коричневими рисками з нахилом, не нанесена лише на тих територіях, де було передбачено будівництво морського порту та при існуючий забудові, яка існувала до затвердження містобудівної документації з 1944 року. При цьому, план зонування відповідає генеральному плану, оскільки ним визначені зони з урахуванням існуючої забудови. В 2019 році замовлено, а після виготовлення в 2021 році затверджено окремий проект землеустрою щодо прибережної захисної смуги. Захисна смуга в цьому проекті землеустрою повністю відповідає межам та розмірам захисної смуги, що зазначена в генеральному плані. Цей проект був погоджений всіма державними органами, які відповідно до закону мають його погодити та здійснюють контроль за дотриманням законодавства.
Також було встановлено, що в плані зонування прибережна захисна смуга позначена рисками та умовними позначками Р-1, за винятком меж існуючої забудови та території, яка планувалась під морський порт. Частина земельних ділянок вздовж водних об`єктів визначена як Р2 (рекреаційна зона активного відпочинку) та Р3 (рекреаційна зона озеленених територій загального користування та благоустрою берегових укосів). В 2021 році затверджено окремий проект землеустрою щодо прибережної захисної смуги, в якому захисна смуга в повністю відповідає межам та розмірам захисної смуги, що зазначена в генеральному плані.
Ураховуючи зазначене Верховний Суд відхилив доводи позивача щодо не визначення у містобудівній документації прибережних захисних смуг.
Стосовно доводів заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури про неврахування Схеми планування території Миколаївської області, якою не передбачено будівництво морського порту в с. Чорноморка, що, на думку позивача, є порушенням ДБН Б.1.1-15:2012 "Склад та зміст генерального плану населеного пункту", Верховний Суд зазначив, що у складі Генерального плану с. Чорноморка затверджено Детальний план території промислової зони для будівництва та експлуатації глибоководного морського порту у проектних межах села, яким передбачається розміщення морського порту в північно-західній частині населеного пункту на березі Березанського лиману.
Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до пунктів 4.1, 4.2 ДБН Б. 1.1-15:2012 генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови та іншого використання території населеного пункту.
Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Пунктом 4.2 ДБН Б. 1.1-15:2012 передбачено врахування при розробленні генерального плану, серед іншого, схеми планування території, а не розроблення його відповідно до вказаної схеми.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначення у генеральному плані того, що не передбачено схемою розвитку області, не є безумовною підставою для висновку про незаконність спірного рішення, враховуючи, що саме генеральний план населеного пункту є містобудівною документацією, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.
Щодо непогодження матеріалів генерального плану компетентними органами перед їх розглядом архітектурно-містобудівною радою, позивач вказував на, що відповідно до ч. 7 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації в установлений строк, серед іншого, забезпечують попередній розгляд матеріалів щодо розроблення генерального плану населеного пункту архітектурно-містобудівними радами відповідного рівня.
У позові зазначено, що ні новоутвореною, ні попередньою архітектурно-містобудівними радами, створеними при Очаківській районній державній адміністрації, не забезпечено можливість ознайомлення з розділами містобудівної документації (за відповідним напрямом) державних органів, які відповідно до закону наділені повноваження щодо її розгляду, що, як вказував прокурор, підтверджується, зокрема відсутністю висновків таких органів в матеріалах Генерального плану с. Чорноморка та інформаціями, наданими на запити прокурора, зокрема, Держпродспоживслужбою від 12.08.2021 № 12.2-9/2112 та від 05.12.2023 № 12.2-5/25520, Управлінням екології та природніх ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації від 09.06.2021 № 1458/01.1-03/04 та від 24.11.2023 № 1529/01.1/04.
Прокурор посилався на те, що матеріали проекту генерального плану населеного пункту, в порушення вимог Закону України «Про екологічну експертизу», не пройшли екологічну експертизу, а також у порушення Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" - державну санітарно-епідеміологічну експертизу.
У рішенні Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.12.2024 року суд відхилив доводи прокурора про обов`язок сільської ради проводити державну екологічну експертизу, державну санітарно-епідеміологічну експертизу, зазначивши, що Закон «Про екологічну експертизу» втратив чинність на підставі Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» №2059-VIII від 23.05.2017р., який набрав чинності 18.06.2017р. та введений в дію 18.12.2017р.
У постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2025 р. у даній справі суд вказав на те, що оскільки Закон України «Про оцінку впливу на довкілля» №2059-VIII від 23.05.2017р. введений в дію 18.12.2017р., тому станом на дату прийняття спірного рішення від 14.12.2017р. №2 «Про затвердження Генерального плану с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області» у Чорноморської сільської ради існував обов`язок проведення державної екологічної експертизи проекту генерального плану с. Чорноморка.
Проте, як зазначала колегія суддів, зазначена обставина не є підставою для скасування спірного рішення відповідача, оскільки, як вже зазначалося, наразі Закон «Про екологічну експертизу» втратив чинність, а тому при розробці нового проекту генерального плану та його затвердженні, у зв`язку із скасуванням в судовому порядку рішення сільської ради від 14.12.2017р., Чорноморська сільська рада не буде проводити його державну екологічну експертизу з огляду на відсутність законодавчо встановленого обов`язку щодо здійснення таких дій.
Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав на те, що ураховуючи, що оспорюване рішення прийняте відповідачем 14.12.2017, Закон України "Про екологічну експертизу" втратив чинність 18.12.2017, Закон України "Про оцінку впливу на довкілля" від 23.05.2017 року № 2059-VIII введено в дію 18.12.2017, на дату прийняття відповідачем оспорюваного рішення діяли норми Закону України "Про екологічну експертизу".
Відтак Верховний Суд виснував, що суди дійшли передчасних висновків про те, що у відповідача не виникало обов`язку проводити державну санітарно-епідеміологічну експертизу.
Верховний Суд посилався на те, що суди, зазначаючи про втрату чинності Закон України "Про екологічну експертизу" на дату прийняття відповідачем оспорюваного рішення, не дослідили і не з`ясували, відповідно до якої норми цей закон втратив чинність і коли цю норму введено в дію. Суди не дослідили дату набрання чинності оспорюваного рішення відповідача, чи мав відповідач на дату набрання чинності цим рішенням обов`язку проводити державну санітарно-епідеміологічну експертизу, чи звертався відповідач до уповноваженого органу із вимогою про проведення експертизи тощо, що має значення для вирішення цієї справи.
Відповідно до частини 5 статті 353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до пункту 2 статті 1 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI), генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 16 Закону № 3038-VI, планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Відповідно до частин першої, другої статті 17 Закону № 3038-VI генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.
Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами, державними стандартами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником.
У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.
Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 17 Закону № 3038-VI, виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації є замовниками, організовують розроблення, внесення змін та подання генерального плану населеного пункту на розгляд відповідної сільської, селищної, міської ради.
Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.
Отже, Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні з чітко визначеною процедурою його розроблення та затвердження.
Правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України "Про охорону навколишнього природнього середовища" від 25.06.1991 №1264-XII (далі - Закон №1264-XII).
Пунктом "а" частини першої статті 27 цього Закону (в редакції на момент затвердження спірної містобудівної документації), яка закріплює об`єкти екологічної експертизи, було визначено, що екологічній експертизі підлягають, зокрема, проекти генеральних планів населених пунктів, схем районної планіровки.
Статтею 15 Закону України "Про охорону навколишнього природнього середовища" передбачено, що місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції: а) забезпечують реалізацію екологічної політики України, екологічних прав громадян; в) затверджують з урахуванням екологічних вимог проекти планіровки і забудови населених пунктів, їх генеральні плани та схеми промислових вузлів.
Відповідно до частини першої, пункту а) частини другої статті 28 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державна екологічна експертиза проводиться відповідно до Закону України «Про екологічну експертизу», а одним із завдань державної екологічної експертизи є, зокрема, визначення екологічної безпеки господарської та іншої діяльності, яка може нині або в майбутньому прямо або посередньо негативно вплинути на стан навколишнього природного середовища.
Згідно статті 1 Закону України "Про екологічну експертизу", екологічна експертиза в Україні - вид науково-практичної діяльності уповноважених державних органів, еколого-експертних формувань та об`єднань громадян, що ґрунтується на міжгалузевому екологічному дослідженні, аналізі та оцінці передпроектних, проектних та інших матеріалів чи об`єктів, реалізація і дія яких може негативно впливати або впливає на стан навколишнього природного середовища, і спрямована на підготовку висновків про відповідність запланованої чи здійснюваної діяльності нормам і вимогам законодавства про охорону навколишнього природного середовища, раціональне використання і відтворення природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки.
З метою врахування громадської думки суб`єкти екологічної експертизи проводять публічні слухання або відкриті засідання. Участь громадськості в процесі екологічної експертизи може здійснюватися шляхом виступів у засобах масової інформації, подання письмових зауважень, пропозицій і рекомендацій, включення представників громадськості до складу експертних комісій, груп по проведенню громадської екологічної експертизи. Підготовка висновків екологічної експертизи і прийняття рішень щодо подальшої реалізації (використання, застосування, експлуатації тощо) об`єкта екологічної експертизи здійснюються з урахуванням громадської думки (стаття 11 Закону України «Про екологічну експертизу»).
За приписами пункту 2 статті 14 Закону України "Про екологічну експертизу" (в редакції на момент затвердження спірної містобудівної документації), яка визначає перелік об`єктів державної екологічної експертизи, такій експертизі підлягають, зокрема, проекти генеральних планів населених пунктів, схем районного планування.
Цей закон втратив чинність на підставі Закону України "Про оцінку впливу на довкілля" від 23.05.2017 року № 2059-VIII, який набрав чинності 16.06.2017 року і введений в дію 18.12.2017 року.
За правилами статті 49 Закону України "Про нормотворчу діяльність" нормативно-правовий акт набирає чинності у порядку та строк (термін), визначені Конституцією України та (або) законом, але не раніше дня його опублікування.
Закон України набирає чинності через 10 днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.
Стаття 57 цього закону передбачає, що дія нормативно-правового акта у часі - це реалізація нормативно-правового акта щодо суспільних відносин, що виникли після набрання ним чинності або до набрання ним чинності і тривали станом на дату набрання актом чинності.
Дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання ним чинності, якщо інше не передбачено законом, і закінчується моментом припинення його дії.
За необхідності первинний закон, кодекс чи окремі їх структурні елементи можуть вводитися в дію пізніше моменту набрання ним чинності.
Отже, з моменту введення в дію (18.12.2017 року) має застосовуватись Закон України "Про оцінку впливу на довкілля" від 23.05.2017 року № 2059-VIII, за нормами якого втратив чинність Закон України "Про екологічну експертизу", і з цього моменту у відповідача не виникає обов`язку проводити екологічну експертизу за Законом України "Про екологічну експертизу".
Оспорюване рішення Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області «Про затвердження Генерального плану с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області» було прийнято 14.12.2017 року, тобто до моменту втрати чинності Законом України "Про екологічну експертизу" (18.12.2017 року) та введення в дію Закону України "Про оцінку впливу на довкілля" від 23.05.2017 року № 2059-VIII (18.12.2017 року).
Таким чином на момент прийняття оскаржуваного рішення та затвердження Генерального плану с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області у відповідача був наявний обов`язок щодо проведення екологічної експертизи проєкту генерального плану населеного пункту.
Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що такий обов`язок був наявний у відповідача і станом на момент розроблення проєкту генерального плану, тобто до прийняття рішення відповідною радою про його затвердження, однак відповідачем вказаної експертизи проведено не було.
Колегія суддів погоджується з доводами позивача у справі про те, що публікація 22.12.2017 року у засобах масової інформації рішення про затвердження Генерального плану села Чорноморка Очаківського району Миколаївської області, ухваленого 14.12.2017 року, жодним чином не впливає на висновок про наявність у позивача обов`язку щодо проведення державної екологічної експертизи проєкту генерального плану населеного пункту, передбаченого п.2 ст. 14 Закону України «Про екологічну експертизу», яка втратила чинність лише 18.12.2017 року, тобто вже після затвердження відповідного проєкту.
В свою чергу державна екологічна експертиза проєкту генерального плану села Чорноморка Очаківського району Миколаївської області не проводилась, а висновки такої експертизи перед затвердженням такого документу уповноваженим органом місцевого самоврядування - не отримувались.
Непроведення державної екологічної експертизи затвердженого оскаржуваним рішенням Чорноморської сільської ради Генерального плану с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області, яким затверджено містобудівну документацію «Генеральний план с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області з планом зонування території, детальним планом території промислової зони для будівництва та експлуатації глибоководного морського порту в складі Генерального плану в проектних межах села» порушило передбачене статтею 9 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» екологічне право громадян, які проживають на території Чорноморської сільської територіальної громади, на участь в обговоренні та внесенні пропозицій до проектів нормативно-правових актів, до яких належить генеральний план населеного пункту, на внесення пропозицій до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, що беруть участь в прийнятті рішень з цього питання.
Правовий висновок про те, що прийняття рішення, зокрема про затвердження генерального плану населеного пункту без проведення державної екологічної експертизи свідчить про порушення відповідачем правових норм Закону України “Про екологічну експертизу”, викладено у постановах Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №810/1044/18, від 24.01.2023 у справі №160/7600/20, від 30.01.2024 у справі №160/25184/21, від 27.03.2024 у справі №128/2833/17.
Що стосується доводів позивача про недотримання відповідачем вимог чинного законодавства щодо проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи, слід зазначити наступне:
Закон України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" від 24.02.1994 року №4004-XII (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) регулює суспільні відносини, які виникають у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, визначає відповідні права і обов`язки державних органів, підприємств, установ, організацій та громадян, встановлює порядок організації державної санітарно-епідеміологічної служби і здійснення державного санітарно-епідеміологічного нагляду в Україні.
Статтею 1 Закону № 4004-XII визначено, що у цьому Законі терміни і поняття вживаються у такому значенні:
державна санітарно-епідеміологічна експертиза - це вид професійної діяльності органів державної санітарно-епідеміологічної служби, що полягає у комплексному вивченні об`єктів експертизи з метою виявлення можливих небезпечних факторів у цих об`єктах, встановленні відповідності об`єктів експертизи вимогам санітарного законодавства, а у разі відсутності відповідних санітарних норм - в обґрунтуванні медичних вимог щодо безпеки об`єкта для здоров`я та життя людини;
висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи - документ установленої форми, що засвідчує відповідність (невідповідність) об`єкта державної санітарно-епідеміологічної експертизи медичним вимогам безпеки для здоров`я і життя людини, затверджується відповідним головним державним санітарним лікарем і є обов`язковим для виконання власником об`єкта експертизи;
об`єкт державної санітарно-епідеміологічної експертизи - будь-яка діяльність, технологія, продукція та сировина, проекти нормативних документів, реалізація (функціонування, використання) яких може шкідливо вплинути на здоров`я людини, а також діючі об`єкти та чинні нормативні документи у випадках, коли їх шкідливий вплив встановлено в процесі функціонування (використання), а також у разі закінчення встановленого терміну дії висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи.
Статтею 10 Закону № 4004-XII передбачено, що державна санітарно-епідеміологічна експертиза полягає у комплексному вивченні документів (проектів, технологічних регламентів, інвестиційних програм тощо), а також діючих об`єктів та пов`язаних з ними небезпечних факторів на відповідність вимогам санітарних норм.
Державна санітарно-епідеміологічна експертиза передбачає:
визначення безпеки господарської та іншої діяльності, умов праці, навчання, виховання, побуту, що прямо чи побічно негативно впливають або можуть вплинути на здоров`я населення;
встановлення відповідності об`єктів експертизи вимогам санітарних норм;
оцінку повноти та обґрунтованості санітарних і протиепідемічних (профілактичних) заходів;
оцінку можливого негативного впливу небезпечних факторів, пов`язаних з діяльністю об`єктів експертизи, визначення ступеня створюваного ними ризику для здоров`я населення.
Згідно статті 11 Закону №4004-XII встановлено, що державній санітарно-епідеміологічній експертизі підлягають, зокрема, схеми, передпроектна документація, що стосується районного планування і забудови населених пунктів, курортів тощо.
Відповідно до ст. 12 Закону №4004-XII, державна санітарно-епідеміологічна експертиза проводиться органами державної санітарно-епідеміологічної служби, а в особливо складних випадках - комісіями, що утворюються головним державним санітарним лікарем. Експертиза проектів будівництва проводиться відповідно до статті 31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
До проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи можуть залучатися за їх згодою фахівці наукових, проектно-конструкторських, інших установ та організацій незалежно від їх підпорядкування, представники громадськості, експерти міжнародних організацій.
Висновок щодо результатів державної санітарно-епідеміологічної експертизи затверджується відповідним головним державним санітарним лікарем.
Порядок проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи регулюється законодавством України.
Таким чином наведені норми передбачають, що об`єктами державної санітарно-епідеміологічної експертизи є проекти нормативних документів, реалізація (функціонування, використання), яких може шкідливо вплинути на здоров`я людини, зокрема, схеми, передпроектна документація, що стосується районного планування і забудови населених пунктів, курортів тощо.
Державна санітарно-епідеміологічна експертиза при розробці генерального плану (генплану) населеного пункту була обов`язковим етапом для забезпечення відповідності містобудівної документації вимогам безпеки для здоров`я населення.
Відповідно до Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 липня 1996 р. за № 379/1404, були затверджені Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів (далі – Правила № 173).
Пунктом 1.1 Правил № 173 передбачено, що державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів (далі - Правила) включають основні гігієнічні вимоги до планування і забудови як нових, так і існуючих міських та сільських поселень України, їх санітарного упорядкування та оздоровлення. Дотримання цих Правил повинно забезпечити найбільш сприятливі в гігієнічному відношенні умови життєдіяльності населення.
Пунктом 1.2 Правил № 173 визначено, що ці Правила є обов`язковими для дотримання всіма державними, кооперативними, колективними та приватними підприємствами, організаціями та установами незалежно від відомчого підпорядкування та форм власності, а також посадовими особами та громадянами України, інвесторами-громадянами інших держав.
Згідно п.п. 2.2 Правил № 173, обов`язковому погодженню з органами, установами та закладами санепідслужби підлягають проектно-планувальні документи різних рівнів: генеральні плани міст, сільських поселень; проекти розміщення будівництва; проекти детального планування і забудов.
В свою чергу наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.10.2000 року № 247 був затверджений Тимчасовий порядок проведення державної санітарно-гігієнічної експертизи (зареєстровано в Мін`юсті України 10.01.2001 року за № 4/5195) (далі – Порядок № 247).
Дія цього Порядку поширюється на центральні органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, інші суб`єкти господарської та підприємницької діяльності незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності, установлює вимоги до організації проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи.
Пунктом 2.1 Порядку № 247 було визначено, що метою державної санітарно-епідеміологічної експертизи є збереження та захист здоров`я людей шляхом виявлення, попередження, зменшення та усунення шкідливого впливу на них об`єктів експертизи.
Відповідно до п. 2.2 Порядку № 247, основними завданнями експертизи є:
- обґрунтування необхідності застосування вимог санітарного законодавства до конкретного об`єкта експертизи;
- організація обстеження, дослідження об`єктів експертизи та встановлення відповідності їх вимогам санітарного законодавства України. У разі відсутності санітарних норм - наукове обґрунтування відповідних вимог стосовно об`єктів експертизи - визначення показників безпеки та умов безпечного використання з установленням гігієнічних та епідеміологічних регламентів реалізації, функціонування, транспортування, утилізації чи інших аналогічних дій стосовно об`єкта експертизи, застосування відповідних показників та їх граничнодопустимих рівнів, умісту, концентрацій тощо;
- оцінка ефективності, обґрунтованості, достатності заходів щодо охорони здоров`я населення;
- оцінка можливого негативного впливу небезпечних факторів, пов`язаних з діяльністю об`єктів експертизи визначення потенційного ризику для здоров`я населення;
- підготовка об`єктивних, обґрунтованих висновків державної санітарно-епідеміологічної експертизи (далі - висновки).
Відповідно до п. 4.1 Порядку № 247, виконавцями державної санітарно-епідеміологічної експертизи є установи та заклади державної санітарно-епідеміологічної служби України, а в особливо складних випадках (відсутність відповідних санітарних норм, вимог стосовно об`єкта експертизи - критеріїв безпеки, умов використання, гігієнічних та епідеміологічних регламентів тощо, імпортна продукція, продукція спеціального призначення або виготовлена без нормативних документів, затверджених згідно з чинним законодавством України, об`єкти, дослідження яких потребує спеціальних методів, та об`єкти, визначені головним державним санітарним лікарем України тощо) експертиза проводиться комісіями, які утворюються головним державним санітарним лікарем та які вповноважені на відповідний профіль діяльності.
Згідно п. 7.4 Порядку № 247, державна санітарно-епідеміологічна експертиза включає такі етапи: - звернення заявника у випадках, передбачених пунктом 7.2. цього Порядку, до Департаменту державного санітарно-епідеміологічного нагляду Міністерства охорони здоров`я України, а у випадках, передбачених пунктом 7.1, - до установ, закладів державної санітарно-епідеміологічної служби України; - здійснення вимірювань, досліджень об`єктів, наукового обґрунтування відповідних вимог щодо об`єкта експертизи (показників безпеки та умов використання тощо) та оформлення звіту; - проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи та оформлення її результатів у вигляді протоколу експертизи; - підготовка проекту висновку; - затвердження висновку експертизи та внесення його до реєстру висновків експертизи.
Таким чином, з урахуванням того, що Генеральний план є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування, який відповідно до положень Закону України «Про регулювання містобудівної документації» визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту, призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту, містить у складі схеми та передпроєктну документацію, він, відповідно до статей 1, 11 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», чинного на момент його розроблення та затвердження, був об`єктом державної санітарно-епідеміологічної експертизи, а тому у відповідача був наявний обов`язок провести державну санітарно-епідеміологічну експертизу проєкту генерального плану.
Відповідно до Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 667 (чинного на час прийняття оскаржуваного рішення), Держпродспоживслужба відповідно до покладених на неї завдань: проводила державну санітарно-епідеміологічну експертизу та видавала за результатами її проведення відповідні висновки. 
Як встановлено судом, в текстових матеріалах Генерального плану с. Чорноморка наявний лист Управління державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області від 27.09.2017 року, в якому Управління повідомляло, що станом на момент розгляду містобудівної документації погодження висновків державної санітарно-епідеміологічної експертизи, в тому числі на відповідність містобудівної документації вимогам законодавства з питань забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя, надано виключно Голові Держпродспоживслужби України після попереднього розгляду документів відповідними експертними комісіями при Міністерстві охорони здоров`я України (Інститутах) у порядку, визначеному Порядком № 247. 
У той же час, за інформацією Держпродспоживслужби від 12.08.2021 року № 12.2-9/2112 та від 05.12.2023 року № 12.2-5/25520 містобудівна документація Чорноморської сільської ради до Держпродспоживслужби на погодження не надходила. 
Згідно з відомостями з реєстру висновків державної санітарно-епідеміологічної експертизи, виданих Держпродспоживслужбою, висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи на об`єкт «Містобудівна документація с. Чорноморка» до зазначеного реєстру не внесено. 
Отже, обґрунтованими є доводи позивача, що в порушення вимог Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", на момент затвердження проекту Генерального плану не забезпечено отримання позитивного висновку Голови Держпродспоживслужби України про проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи містобудівної документації. 
Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що статті 1, 10, 11 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» не містять норм про обов`язкове проведення санітарно-епідеміологічної експертизи саме Генерального плану населеного пункту.
Як вже зазначалось вище за положеннями ст. 1 цього Закону об`єктом державної санітарно-епідеміологічної експертизи є, зокрема, проекти нормативних документів, до яких відноситься проект генерального плану населеного пункту. А по-друге, стаття 11 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» безпосередньо визначає об`єкти державної санітарно-епідеміологічної експертизи, до яких віднесено схеми та передпроектну документацію, що стосується районного планування і забудови населених пунктів.
Безпідставними є також доводи відповідача про те, що генеральний план не може шкідливо вплинути на здоров`я людини, оскільки він не є проектом будівництва конкретного об`єкту, а відтак взагалі не містить документів та даних, які можуть бути вивчені та оцінені саме при проведенні експертизи, а тому він не підлягав державній санітарно-епідеміологічній експертизі. У статті 11 Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» чітко визначено, що є об`єктом державної санітарно-епідеміологічної експертизи. При цьому віднесення законодавцем схем та передпроектної документації, що стосується районного планування і забудови населених пунктів, до об`єктів державної санітарно-епідеміологічної експертизи, свідчить про те, що надання додаткової оцінки можливого шкідливого впливу цих документів на здоров`я людини не вимагається.
У поданій апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що при вирішенні даного спору необхідним є застосування норм спеціального нормативного акту - Порядку проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи» затвердженого Наказом МОЗ України N247 від 09.10.2000 року, яким, на думку відповідача, конкретизовано об`єкти проведення експертизи стосовно містобудівної документації і до них віднесено саме проекти будівництва, стосовно нормативних актів – це тільки ті, які можуть шкідливо вплинути на здоров`я людини.
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно п. 3.1 Порядку № 247, державній санітарно-епідеміологічній експертизі підлягають об`єкти, визначені в статті 11 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", якщо щодо них раніше не проводилася експертиза і власник об`єкта чи вповноважена ним особа не має діючого позитивного висновку на цей об`єкт.
Таким чином Порядок № 247 прийнятий відповідно до Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", який є актом вищої юридичної сили, та не встановлює відмінні від цього Закону положення. Порядок № 247 містить відсилку до норми ст. 11 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", відповідно до якої об`єктом державної санітарно-епідеміологічної експертизи є схеми, передпроектна документація, що стосується районного планування і забудови населених пунктів, тоді як генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Крім того колегія суддів враховує доводи прокурора про те, що містобудівна документація, затверджена спірним рішенням відповідача, має істотний вплив на життєдіяльність мешканців громади, навколишнє середовище, розвиток громади, оскільки генеральний план с. Чорноморка разом із планом зонування території та детальними планами території передбачає будівництво портової, інженерно-транспортної та виробничої інфраструктури села; забудову вздовж берегової лінії Чорного моря та Березанського лиману; розміщення свиноферми; розміщення морського порту в північно-західній частині населеного пункту на березі Березанського лиману та будівництво залізничної колії та станції; будівництво мережі автомобільних доріг, сонячних батарей, очисних споруд, автозаправних станцій, запроектованого сміттєпереробного заводу тощо і при прийнятті таких планувальних рішень відсутність відповідних, передбачених законодавством, експертиз порушує правові і організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій, спрямовані на забезпечення сталого розвитку населених пунктів, що суперечить законодавству в сфері містобудування, а також порушує інтереси держави в цілому та територіальної громади села Чорноморка зокрема. 
В апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що на підставі дії протягом 8 років Генерального плану були прийняті численні рішення щодо земельних ділянок, присвоєно нові адреси об`єктам нерухомого майна у зв`язку зі зміною меж села Чорноморка відповідно до Генерального плану, оскільки були створені нові вулиці та присвоєні адреси об`єктам нерухомого майна, були приведені у відповідність до земельного законодавства земельні ділянки громадян, які існували у вигляді «паїв» без визначення їх розташування на місцевості та їм присвоєні кадастрові номери. Однак, як вказує апелянт, після скасування Генерального плану межі села Чорноморка знов змінюються, що відповідно до чинного законодавства веде до коригування адрес. 
З огляду на зазначене апелянт посилається на те, що повне скасовування Генерального плану, який діє вже 8 років і спричинив сотні законних правових наслідків, лише через можливе формальне порушення процедури у 2017 році, який не завдав жодної доведеної при розгляді справи шкоди, - не відповідає принципам розумності та справежливості. 
Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача колегія суддів зазначає наступне:
За положеннями ст. 264 КАС України, предметом розгляду визначених цією статтею адміністративних справ, є, зокрема, законність та відповідність правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів органів місцевого самоврядування.
В свою чергу правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. 
Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень, які приймаються в інтересах мешканців територіальної громади.
В даному випадку при ухваленні спірного рішення відповідачем було допущено суттєве порушення порядку затвердження проекту генерального плану, що виразились у недотриманні вимог чинного на той час Закону України “Про екологічну експертизу”, а також Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення". Вказане порушує екологічні права громадян, які проживають на території Чорноморської сільської територіальної громади, в тому числі на участь в обговоренні та внесенні пропозицій до проектів нормативно-правових актів, до яких належить генеральний план населеного пункту, а також свідчить про недотримання вимог щодо підтвердження відповідності нормативно-правового акта вимогам санітарних норм.
Крім того, позивач вірно вказав на те, що визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту, а не з моменту його прийняття, а тому автоматично не скасовує всі правові наслідки, які виникли на його підставі. 
З огляду на викладене наведені вище доводи апелянта є безпідставними та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури.
Враховуючи все вищезазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що рішення Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області від 14.12.2017 року № 2 «Про затвердження Генерального плану с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області» було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, а тому підлягає визнаню нечинним.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про задоволення позову заступника прокурора, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2025 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 27.04.2026 року.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: І.І. Тарновецький

Суддя: О.А. Шевчук