Номер провадження: 22-ц/813/3395/26 
Справа № 522/14801/15-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2026 року м. Одеса 
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Лозко Ю.П., Коновалової В.А., 
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Іванцова Ігора Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2025 року, постановлену у складі судді Домусчі Л.В., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за заявою представника ОСОБА_1 – адвоката Іванцова Ігоря Анатолійовича про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу шляхом продажу на прилюдних торгах, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання відсутності прав іпотекодержателя та визнання іпотеки припиненою,-
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст заяви.
У провадженні Приморського районного суду м.Одеси знаходилась цивільна справа за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу шляхом продажу на прилюдних торгах, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання відсутності прав іпотекодержателя та визнання іпотеки припиненою.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2023 року позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» - задоволено частково. У задоволені позовних вимог до ОСОБА_2 - відмовлено. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 до АТ «Сенс Банк» про визнання відсутності прав іпотекодержателя та визнання іпотеки припиненою – відмовлено.
03.03.2025 представник ОСОБА_1 – адвокат Іванцов І.А. через систему Електронний суд надав заяву про визнання виконавчого листа №522/14801/15-ц, виданого 28.01.2025 року Приморським районним судом м.Одеси про - в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перед Акціонерним товариством «Сенс Банк», за договором кредиту № 2006/13-2.06/1055 від 22.12.2006 року, в розмірі 656 308,57 дол.США, звернуто стягнення на предмет іпотеки нежитлове приміщення №78а, загальна площа 82,1 кв.м., АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування вказаної заяви зазначено, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.11.2023 року, яке залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03.12.2024р., позов АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу шляхом продажу на прилюдних торгах – задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед АТ «Сенс Банк», за договором кредиту №2006/13-2.06/1055 від 22.12.2006 року, в розмірі 656 308,57 дол.США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах, а саме на: - нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 ; - нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 ,; - нежитлове приміщення АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_4 . У задоволені позовних вимог до ОСОБА_2 - відмовлено. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про визнання відсутності прав іпотекодержателя та визнання іпотеки припиненою – відмовлено. 
Позовну заяву було подано до суду через невиконання ОСОБА_2 своїх кредитних зобов`язань перед АТ «Сенс Банк», визначених договором кредиту №2006/13-2.06/1055 від 22.12.2006 року. Тобто ОСОБА_1 не була учасником зазначених правовідносин, а відтак і не повинна нести обтяження з приводу примусового виконання вищевказаного рішення суду, а тому вважає, що виконавчий лист не підлягає виконанню. 
В заяві зазначено, що ухвалою суду від 14.03.2023 року, тобто після спливу біля 3-х років з моменту відкриття провадження по справі, ОСОБА_1 залучена у якості співвідповідача по даній справі №522/14801/15-ц, оскільки остання, є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_3 . 
Відповідно до вимог ч.1 ст.266 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов`язок чи право стягнення є солідарним. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», визначено, що у виконавчому документі зокрема зазначаються: резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень. Відповідно до вимог ч.5 ст.431 ЦПК України, якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька виконавчих листів, у яких зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним. Однак резолютивна частина рішення (яка є складовою виконавчого документу за ст.4 Закону України «Про виконавче провадження») не містить встановленого обов`язку для Відповідача ОСОБА_1 . 
В цілому реалізація предмета іпотеки здійснюється без участі власника предмета іпотеки, якщо судом додатково у разі потреби не визначено необхідності в застосуванні заходів щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (ст.39 Закону України «Про іпотеку»). Однак рішення суду по справі №522/14801/15-ц не містить жодних зобов`язань стосовно Відповідача ОСОБА_1 . 
Вважає, що у разі відсутності вимог до власника іпотечного майна, у разі прийняття судового рішення щодо реалізації цього майна з прилюдних торгів, залучення такої особи у якості Відповідача не є правовою підставою для включення такої особи до виконавчого документу як Боржника, як щодо особи у якої виникають зобов`язання з примусового виконання судового рішення та за невиконання яких покладається відповідальність у тому числі щодо виникнення обов`язку зі сплати винагороди приватному або з виникнення обов`язку з передбачених законом плат державній виконавчій службі. 
Таким чином реалізація іпотечного майна за рішенням суду відбувається «автоматично» тобто без залучення в якості боржника за виконавчим провадженням, власника нерухомого майна, яке є предметом іпотеки. Власник нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, безперечно має процесуальний статус третьої особи (оскільки рішення суду стосується його прав). Отже, хоча й з огляду на право стягувача (позивача) може мати процесуальний статус відповідача, однак не є належним відповідачем, щодо якої суд приймає рішення на користь позивача. Вказане випливає із загального змісту Закону України «Про іпотеку» за приписів, якої у разі, якщо нерухоме майно набуває статусу «предмет іпотеки» то зміна особи власника не має правових наслідків й право володіння у будь якому разі є обмеженим. 
Вважає, що визначений у виконавчому документі боржник ОСОБА_1 не має правової та або фактичної можливості добровільно виконати судове рішення й таким чином фактично заздалегідь зобов`язана нести всі витрати з виконавчого провадження. 
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не була стороною по договору кредиту №2006/13-2.06/1055 від 22.12.2006 року чи іншим учасником вказаних правовідносин між ОСОБА_2 та АТ «Сенс Банк» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк»), тому виконавчий лист не підлягає виконанню, оскільки ОСОБА_5 , в якості боржника, не має зобов`язань щодо примусового виконання рішення суду по справі №522/14801/15-ц, за приписів Законів України «Про іпотеку», «Про виконавче провадження», якими визначається порядок виконання рішення суду щодо реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів на підставі рішення суду.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 – адвоката Іванцова Ігоря Анатолійовича про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу шляхом продажу на прилюдних торгах, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання відсутності прав іпотекодержателя та визнання іпотеки припиненою – відмовлено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого судового рішення зазначає, що обставини, на які посилається представник заявниці не є підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в розумінні ст.432 ЦПК України. При цьому суд зауважує, що боржниця по справі мала статус співвідповідача, і рішення суду стосується також її зобов`язань. Суд погоджується з доводами представника стягувача, що наведені в заяві доводи фактично зводяться до переоцінки доказів по справі та не згодою з рішеннями судів.
Отже, з урахуванням наведеного вище, суд вважає, що відсутні процесуально-правові підстави для задоволення заяви представника ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представник заявника звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2025 та прийняти рішення, яким визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №522/14801/15, виданий 28.01.2025р. Приморським районним судом м. Одеси про – в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перед АТ «Сенс Банк» за договором кредиту №2006/13-2.06/1055 від 22.12.2006 року, в розмірі 656 308, 57 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах, а саме на: нежитлове приміщення №78а, загальна площа 82, 1 кв.м., АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки цей виконавчий документ видано з порушенням вимог закону та фактично покладає обов`язки боржника на неналежну особу.
Основний довід зводиться до того, що за рішенням суду боржником за кредитним зобов`язанням визначено іншу особу – ОСОБА_2 , тоді як ОСОБА_1 є лише іпотекодавцем (майновим поручителем) і не має самостійного грошового зобов`язання перед банком.
Зазначає, що іпотека є способом забезпечення виконання зобов`язання, а не окремим зобов`язанням, тому покладення статусу боржника на власника іпотечного майна є неправомірним, оскільки така особа відповідає лише в межах предмета іпотеки, а не як боржник у виконавчому провадженні.
Також вказується, що зазначення у резолютивній частині рішення власника майна (іпотекодавця) не означає покладення на нього обов`язку виконання рішення, а отже не дає підстав визначати його боржником у виконавчому документі.
У зв`язку з цим наполягає, що виконавчий лист видано помилково в частині визначення боржника, що відповідно до ст. 432 ЦПК України є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду та представники сторін надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону виходячи з наступного.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебувала справи за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу шляхом продажу на прилюдних торгах, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання відсутності прав іпотекодержателя та визнання іпотеки припиненою.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.11.2023 року позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу шляхом продажу на прилюдних торгах – задоволено частково.
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перед Акціонерним товариством «Сенс Банк», за договором кредиту №2006/13-2.06/1055 від 22.12.2006 року, в розмірі 656 308,57 дол.США, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах, а саме на:
- нежитлове приміщення №78, загальна площа 65.7 кв.м, м.Одеса, Гагарінське плато, будинок 5/3, що належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 );
- нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 );
- нежитлове приміщення №80, загальна площа 118,8 кв.м, м.Одеса, Гагарінське плато, будинок 5/3, що належить ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_7 ).
У задоволені позовних вимог до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_8 ) – відмовлено.
У задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ) до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100) про визнання відсутності прав іпотекодержателя та визнання іпотеки припиненою – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_7 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100) судовий збір з кожного по 1 218 (одній тисячі двісті вісімнадцять) гривень.
Постановою Одеського апеляційного суду від 03.12.2024 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28.11.2023 року – залишено без змін.
За заявою представника АТ «Сенс Банк» Приморським районним судом м.Одеси 28.01.2024 року було видано виконавчий лист про:
«В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перед Акціонерним товариством «Сенс Банк», за договором кредиту №2006/13-2.06/1055 від 22.12.2006 року, в розмірі 656 308,57 дол.США, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах, а саме на:
- нежитлове приміщення №78, загальна площа 65.7 кв.м, АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 );
- нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 );
- нежитлове приміщення №80, загальна площа 118,8 кв.м, АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_7 ), за яким боржником є ОСОБА_1 , та який в подальшому було передано на примусове виконання до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Ю.С.
Станом на теперішній час рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28.11.2023 року не виконано.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Іванцов І.А. 03.03.2025 року надав суду заяву про визнання вищевказаного виконавчого листа №522/14801/15-ц, таким, що не підлягає виконанню, за яким боржником є ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_1 не була стороною за кредитним договорами №2006/13-2.06/1055 від 22.12.2006 року, чи іншим учасником вказаних правовідносин між Банком та ОСОБА_2 , а тому не повинна нести обтяження з приводу примусового виконання рішення суду від 28.11.2023 року. Зазначений у виконавчому документі боржник – ОСОБА_1 не має правової та або фактичної можливості добровільно виконати судове рішення й таким чином фактично заздалегідь зобов`язана нести всі витрати з виконавчого провадження.
Суд першої інстанції відмовивши у задоволенні заяви зазначив, що обставини, на які посилається представник заявниці не є підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в розумінні ст.432 ЦПК України. При цьому суд зауважує, що боржниця по справі мала статус співвідповідача, і рішення суду стосується також її зобов`язань. Суд погоджується з доводами представника стягувача, що наведені в заяві доводи фактично зводяться до переоцінки доказів по справі та не згодою з рішеннями судів.
Отже, з урахуванням наведеного вище, суд вважає, що відсутні процесуально-правові підстави для задоволення заяви представника ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Однак апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Згідно ч.2 ст.432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
З аналізу зазначеної норми вбачається, що предметом перевірки суду є не законність рішення по суті спору, а відповідність виконавчого документа змісту судового рішення та наявність у визначеної у ньому особи обов`язку, який підлягає примусовому виконанню.
Отже, доводи заявника про невідповідність виконавчого листа змісту судового рішення підлягають перевірці саме в межах процедури, передбаченої статтею 432 ЦПК України, і не можуть розцінюватися як спроба перегляду рішення суду по суті.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», визначено, що у виконавчому документі зокрема зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.
В резолютивній частини рішення вказано:
-«В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перед Акціонерним товариством «Сенс Банк», за договором кредиту № 2006/13-2.06/1055 від 22.12.2006 року, в розмірі 656 308,57 дол.США, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах, а саме на:
- нежитлове приміщення № 78а, загальна площа 82,1 кв.м., АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ).
Таким чином за рішенням суду боржником визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перед Акціонерним товариством «Сенс Банк», за договором кредиту № 2006/13-2.06/1055 від 22.12.2006 року.
Отже сам по собі факт, що Позивач АТ «Сенс Банк» заявив відповідачем ОСОБА_1 та остання мала процесуальний статус відповідача не є правовою підставою, що остання є боржником.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.
Отже в резолютивні частині рішення суду вказано такий засіб примусового виконання рішення, як звернення стягнення на іпотечне майно, шляхом його продажу на прилюдних торгах, а саме на:
- нежитлове приміщення № 78а, загальна площа 82,1 кв.м., АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ).
Так, відповідно до положень п.1, ч.1, ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень зокрема є: звернення стягнення на інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Згідно ч.1, ст.39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема:
- опис нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;
- спосіб реалізації предмета іпотеки.
Отже наведене у рішенні суду про застосовані судом заходи для його виконання (в частині зазначення власника іпотечного майна) не відноситься до визначення цієї особи боржником.
Таким чином виходячи із змісту рішення суду та визначення в його резолютивній частині застосованого заходу його примусового виконання не є правовою підставою для внесення у виконавчий документ в якості боржника власника іпотечного майна.
Вищенаведене узгоджується із приписами абз.2, ч.2, ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», за якою боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Але зі змісту рішення не вбачається, що його виконання покладено на власника іпотечного майна - ОСОБА_1 .
В цілому за приписів (ст.23, ст.41 Закону України «Про іпотеку») реалізація предмета іпотеки здійснюється без участі власника предмета іпотеки, якщо судом додатково у разі потреби не визначено необхідності в застосуванні заходів щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (абз. 4, ч.1, ст..39 Закону України «Про іпотеку»).
Однак рішення суду не містить жодних зобов`язань стосовно відповідача ОСОБА_1 .
Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням і за загальним правилом не може бути оскаржено в апеляційному порядку такою особою у разі її не залучення до участі у справі. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20)).
Іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. (Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 ЗУ «Про іпотеку»).
Так судовим рішенням вже вирішена доля іпотечного майна й майновий поручитель не виступає у ролі належного боржника, а лише є титульним власником майна до його продажу з прилюдних торгів. 
За вищенаведеного, власник іпотечного майна ОСОБА_1 , щодо якого судом застосовані такий примусовий захід, як продаж з прилюдних торгів не є боржником на стадії виконавчого провадження, яка є завершальною стадією судового процесу.
Таким чином висновки суду щодо відсутності підстав для застосування ст.432 ЦПК України є помилковими.
Крім того, колегія суддів також враховує правову природу іпотеки як способу забезпечення виконання зобов`язання. 
Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець, який не є стороною основного зобов`язання, виступає майновим поручителем, відповідальність якого має речовий характер і обмежується предметом іпотеки.
Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці зазначила, що у відносинах іпотечного поручительства зобов`язаним є майно, а не особа іпотекодавця, який не є боржником за основним зобов`язанням.
Отже, звернення стягнення на майно іпотекодавця саме по собі не трансформує його у боржника за зобов`язанням і не створює для нього обов`язку виконання судового рішення у розумінні Закону України «Про виконавче провадження».
Суд першої інстанції, дійшовши протилежного висновку, фактично ототожнив процесуальний статус співвідповідача у справі зі статусом боржника у виконавчому провадженні, що є помилковим, оскільки обов`язок виконання рішення визначається виключно його резолютивною частиною, а не процесуальним становищем особи під час розгляду справи.
Колегія суддів вважає, що визначення у виконавчому документі особи боржником за відсутності встановленого судовим рішенням обов`язку такої особи є істотним порушенням вимог процесуального закону, оскільки призводить до спотворення змісту судового рішення та покладає на особу обов`язків і процесуальних наслідків, які не передбачені цим рішенням, що у свою чергу порушує право особи на мирне володіння майном захищене ст.1 до першого протокола Конвенції .
Таке порушення стосується ключового елементу виконавчого документа визначення боржника, від якого залежить весь механізм примусового виконання, у зв`язку з чим воно не може бути усунене шляхом часткового виправлення та свідчить про помилковість видачі виконавчого листа в цілому.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що виконавчий лист №522/14801/15-ц, виданий 28 січня 2025 року Приморським районним судом м. Одеси, не відповідає змісту судового рішення, виданий з істотним порушенням норм процесуального права та за відсутності обов`язку особи, визначеної у ньому як боржник, у зв`язку з чим підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування статті 432 ЦПК України, що є наслідком неправильного застосування норм процесуального права у взаємозв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, які регулюють правову природу іпотеки та визначення суб`єкта виконання судового рішення, у зв`язку з чим ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу адвоката Іванцова Ігора Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2025 року – скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Іванцова Ігоря Анатолійовича про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню – задовольнити.
Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №522/14801/15, виданий 28.01.2025 р. Приморським районним судом м. Одеси про – в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перед АТ «Сенс Банк» за договором кредиту №2006/13-2.06/1055 від 22.12.2006 року, в розмірі 656 308, 57 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах, а саме на: нежитлове приміщення №78а, загальна площа 82, 1 кв.м., АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова