ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/6299/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військова частина НОМЕР_1 (далі – В/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови у звільненні з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язання прийняти рішення про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходить військову службу у В/ч НОМЕР_1 .
Вказує, що 14.04.2026 звернувся з рапортом до командира В/ч НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 п.3 ч.12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_3 ), який є особою з інвалідністю ІІ групи та надав необхідний пакет документів, на підтвердження зазначеної обставини.
22.04.2026 В/ч НОМЕР_1 в особі командира ОСОБА_4 повідомила позивача про відмову у задоволенні рапорту щодо звільнення з військової служби, мотивуючи таку відмову тим, що позивач подав рапорт із порушеннями, зокрема зазначено про наявність інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення у батька ОСОБА_3 , а саме доньки – ОСОБА_5 (далі – ОСОБА_6 ) 1988 р.н., та онуків – ОСОБА_7 (далі – ОСОБА_7 ) 1997 р.н. та ОСОБА_8 (далі – ОСОБА_8 ). 2000 р.н. Щодо вказаних осіб відсутні документи, що підтверджують у них інвалідність та потреби у сторонньому догляді, що не відповідає вимогам підпункту 26 пункту 5 Додатка 19 до Інструкції № 170. 
Позивач не погоджується з вказаним рішенням відповідача з посиланням на акт перевірки сімейного стану військовослужбовця від 23.02.2026, затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 з якого слідує, що донька ОСОБА_3 . ОСОБА_6 1988 р.н. здійснює догляд за трьома неповнолітніми дітьми, онука ОСОБА_7 працює з повною зайнятістю в КП «Рожищенська багатопрофільна лікарня» Рожищенської міської ради на посаді лікаря акушера-гінеколога урологічного відділення за основним місцем роботи, що є критично важливим для забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, а онука ОСОБА_8 постійно проживає за кордоном на території Республіки Польща. Відтак позивач вважає, що він фактично є єдиною людиною, яка могла б здійснювати постійний сторонній догляд за батьком, особою з інвалідністю ІІ групи.
Таким чином, вважаючи відмову В/ч НОМЕР_1 у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби формальною та такою, що прийнята без належного з`ясування всіх фактичних обставин справи, які мають істотне значення для вирішення питання щодо його звільнення, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 19.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.68).
У відзиві на позовну заяву представник відповідача проти позову заперечив з наступних підстав (а.с.79-91).
В обґрунтування своєї позиції зазначила, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу, подавши рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку із необхідністю здійснювати догляд за особою з інвалідністю ІІ групи.
Вказує, що у долученому до рапорту Акті перевірки сімейного стану військовослужбовця № 1763 від 23.02.2026 у зазначено про наявність у ОСОБА_3 , який потребує постійного догляду, доньки — ОСОБА_6 , 1988 року народження, онуків – ОСОБА_7 , 1997 року народження та ОСОБА_8 , 2000 року народження, які є членами сім`ї першого та другого ступеня споріднення. Водночас до рапорту не додано документів, які б підтверджували неможливість зазначених осіб здійснювати постійний догляд за ОСОБА_3 , зокрема у зв`язку зі станом здоров`я, що має бути підтверджено висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Таким чином, враховуючи наведені обставини представник відповідача посилається на відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, що означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує як підставу відмови у задоволенні рапорту.
Вказує, що у випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.
Таким чином, представник відповідача зазначила, що фактична відсутність можливості особисто здійснювати догляд за батьком також не може свідчити про звільнення позивача від виконання відповідного, передбаченого законом обов`язку, а окреме проживання, наявність власної сім`ї чи повної зайнятості не звільняють ОСОБА_6 від обов`язку утримувати свого непрацездатного батька і піклуватися про нього.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача також заперечив проти стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, вказавши на їх неспівмірність зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та часом, витраченим на їх виконання. У зв`язку з цим відповідач просив суд відмовити у стягненні таких витрат або зменшити їх розмір до розумної та співмірної суми. 
Враховуючи вищевикладене, на думку відповідача, позивачем не було надано належних доказів на підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби, а відтак підстави для визнання протиправною відмови командування В/ч НОМЕР_1 у задоволенні рапорту відсутні, том просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
У відповіді на відзив позивач заперечила доводи відповідача та зазначила, що наявність у батька позивача ОСОБА_3 інших родичів сама по собі не свідчить про їхню реальну можливість здійснювати постійний догляд. Зокрема, позивач вказав, що донька батька — ОСОБА_6 здійснює догляд за трьома малолітніми дітьми, що підтверджується наявними у матеріалах справи документами. Онука ОСОБА_8 постійно проживає на території Республіки Польща та здійснює догляд за малолітньою дитиною, у зв`язку з чим не має можливості забезпечувати постійний догляд за дідусем. Водночас онук ОСОБА_7 працює за основним місцем роботи лікарем-акушером-гінекологом у комунальному закладі охорони здоров`я та зайнятий повний робочий час (а.с.72-77).
Позивач наголосив, що наведені обставини підтверджуються документами, долученими до позовної заяви, а тому, на його думку, відповідач, посилаючись на наявність інших членів сім`ї, формально підійшов до розгляду рапорту та не з`ясував їхню фактичну можливість здійснювати постійний сторонній догляд за особою з інвалідністю.
Разом з тим, к відповіді на відзив представник позивача заперечила доводи відповідача щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу. Зазначив, що понесені ним витрати підтверджуються належними доказами, зокрема договором про надання правничої допомоги, актом виконаних робіт та документами, що підтверджують оплату послуг адвоката. На думку позивача, заявлена до відшкодування сума є обґрунтованою, пов`язаною з розглядом даної справи та відповідає обсягу наданих адвокатом послуг.
З урахуванням викладеного представник позивача просила суд взяти до уваги доводи, наведені у відповіді на відзив, визнати заперечення відповідача необґрунтованими та задовольнити позов у повному обсязі.
Інших заяв по суті справи до суду не надходило. 
Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.
Судом встановлено, що позивач проходить військову службу під час мобілізації в особливий період у В/ч НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою, виданою В/ч НОМЕР_1 № 1320 від 31.12.2025 та військовим квитком серії НОМЕР_2 (а.с.43, 45-47).
Як слідує з матеріалів справи, позивачем було подано до командування В/ч НОМЕР_1 рапорт від 14.04.2026 про звільнення зі служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю постійного догляду за батьком, особою з ІІ групою інвалідності, разом з пакетом документів, зокрема: нотаріальна копія паспорта ОСОБА_3 ; нотаріальна копія ідентифікаційного коду ОСОБА_3 ; нотаріальна копія Витягу з реєстру територіальної громади; нотаріальна копія інформаційної довідки про задеклароване місце проживання; нотаріальна копія паспорта ОСОБА_1 ; нотаріальна копія ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ; нотаріальна копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; нотаріальна копія свідоцтва про смерть ОСОБА_9 ; нотаріальна копія Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи; нотаріальна копія висновку № 401 від 30.12.2025; нотаріальна копія консультаційного висновку спеціаліста від 23.10.2025 року; нотаріальна копія свідоцтва про народження ОСОБА_10 ; нотаріальна копія паспорта ОСОБА_6 ; нотаріальна копія свідоцтва про народження ОСОБА_11 ; нотаріальна копія свідоцтва про народження ОСОБА_12 ; нотаріальна копія свідоцтва про народження ОСОБА_13 ; нотаріальна копія довідки багатодітної сім`ї; нотаріальна копія свідоцтва про народження ОСОБА_14 ; нотаріальна копія паспорта ОСОБА_15 ; нотаріальна копія Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи; нотаріальна копія консультаційного висновку спеціаліста; нотаріальна копія виписки із амбулаторної карти хворого; нотаріальна копія акту № 01 від 05.01.2026 року обстеження умов проживання; нотаріальна копія довідки № 1320 від 31.12.2025 року; Акт перевірки сімейного стану військовослужбовця від 23.02.2026 року № 1763; копія військового квитка ОСОБА_1 (а.с.57-58).
Листом від 22.04.2026 № 1604А В/ч НОМЕР_1 у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби відмовила мотивуючи це тим, що до рапорту не додано документів, які підтверджують наявність підстав для звільнення, а саме: відсутність у особи, яка потребує постійного догляду інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, чоловіка, дружини, дітей у т.ч. усиновлених) та/або другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер, онуків), які можуть здійснювати такий догляд або підтверджують, що такі члени сім`ї самі потребують стороннього догляду, що засвідчується висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Вказано, що у наданому Акті перевірки сімейного стану військовослужбовця № 1763 від 23.02.2026 зазначено про наявність у ОСОБА_3 , який потребує постійного догляду, доньки — ОСОБА_6 , 1988 року народження, онуків – ОСОБА_7 , 1997 року народження та ОСОБА_8 , 2000 року народження, які є членами сім?ї першого та другого ступеня споріднення. Водночас до рапорту не додано документів, які б підтверджували неможливість зазначених осіб здійснювати постійний догляд за ОСОБА_3 , зокрема у зв`язку зі станом здоров`я, що має бути підтверджено висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (а.с.59-61).
Вважаючи протиправною відмову В/ч НОМЕР_1 у звільненні позивача з військової служби, останній звернувся із цим позовом до суду. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Частинами першою, сьомою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
За приписами частин першої, другої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
За приписами статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України. Указом Президента України від 27.04.2026 № 342/2026 строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 04 травня 2026 року строком на 90 діб, тобто, останній діє на момент розгляду цієї справи.
Указом Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: 1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; 2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних сил України, Національної гвардії України, служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України; 3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним силам України, Національній гвардії України, службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходить службу та перебуває на грошовому забезпеченні у В/ч НОМЕР_1 . 
Статтею 26 Закону № 2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби.
Згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі того, що наявна необхідність постійного догляду за батьком ОСОБА_3 , особою з інвалідністю ІІ групи. Однак, як слідує з відповіді В/ч НОМЕР_1 № 1604А від 22.04.2026, у задоволенні вказаного рапорту було відмовлено у зв`язку з тим, що наданими позивачем документами не підтверджено відсутність інших осіб, які могли б здійснювати догляд за батьком, а саме у ОСОБА_3 наявні донька — ОСОБА_6 , 1988 року народження та онуки – ОСОБА_7 , 1997 року народження та ОСОБА_8 , 2000 року народження, які є членами сім`ї першого та другого ступеня споріднення. 
Враховуючи те, що предметом оскарження у справі є відмова В/ч НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, в межах розгляду цієї справи потребує дослідження питання достатності наданих позивачем доказів на підтвердження наявності у нього права на звільнення зі служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ. 
За змістом наданих документів, слідує, що батько позивача ОСОБА_3 , відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 197/26/316/В від 12.02.2026 є особою з інвалідністю ІІ групи з 26.01.2026 та має первинний коксартроз, двобічний; ожиріння, без додаткового визначення, індекс маси тіла не класифікованих в інших рубриках, хронічний гастрит, неуточнений без згадки про кровотечу; остеохондроз хребта, неуточнений, множинні відділи хребта; цукровий діабает типу2 з периферичною ангіопатією, без гангрени, інші форми стенокардії (а.с.21-23). Вказані діагнози підтверджено висновком № 401 про наявність порушень функцій організму, через які особа не може самостійно пересуватися та/або обслуговуватися і потребує постійного стороннього догляду та консультаційний висновок спеціаліста (а.с.24-27).
Разом з тим, як слідує зі свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 матір`ю позивача є ОСОБА_9 , батьком – ОСОБА_3 (а.с.19).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.20).
Крім того, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 в ОСОБА_3 , особи з інвалідністю ІІ групи, яка потребує постійного стороннього догляду наявна донька ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.28).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 ОСОБА_6 має доньку ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.32).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 ОСОБА_6 має доньку ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.33).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 ОСОБА_6 має сина ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.34).
Наявністю у ОСОБА_6 трьох неповнолітніх дітей підтверджена довідкою багатодітної сім`ї № 202 від 24.01.2025 (а.с.35).
Як встановлено судом з свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 у ОСОБА_3 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_8 народилася донька ОСОБА_18 , яка відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 197/25/579/В від 05.05.2025 має ІІІ групу інвалідності у зв`язку із наявністю загального захворювання, встановлену з 29.01.2025 (а.с.40).
З акту перевірки сімейного стану військовослужбовця, виданого ІНФОРМАЦІЯ_9 № 1763 від 23.02.2026, проведеної за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено наявність у ОСОБА_3 доньки – ОСОБА_6 1988 р.н. (здійснює догляд за трьома неповнолітніми дітьми), онука – ОСОБА_7 , 1997 р.н. (зі слів членів сім`ї проживає за кордоном) та ОСОБА_19 2000 р.н. (причини нездійснення догляду не встановлені). Зазначено про встановлення необхідності здійснення догляду за ОСОБА_3 (а.с.44).
Суд критично ставиться до відмови відповідача у відмову у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби з посиланням на акт перевірки сімейного стану військовослужбовця № 1763 від 23.02.2026, оскільки посилання відповідача на наявність у ОСОБА_3 доньки ОСОБА_6 , як на особу, яка може здійснювати постійний сторонній догляд за батьком, оскільки сам факт наявності родинних відносин не є безумовним підтвердженням фактичної можливості такої особи виконувати відповідні обов`язки.
Як встановлено судом, ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_3 та членом його сім`ї першого ступеня споріднення. Водночас з матеріалів справи вбачається, що вона має трьох дітей: ОСОБА_11 , 2010 року народження, ОСОБА_13 , 2012 року народження, та ОСОБА_17 , 2025 року народження, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та довідкою багатодітної сім`ї № 202 від 24.01.2025.
Наявність у ОСОБА_6 трьох неповнолітніх дітей, у тому числі малолітньої дитини, яка потребує постійної уваги, догляду та забезпечення належних умов розвитку, свідчить про наявність у неї самостійних сімейних обов`язків щодо утримання, виховання та повсякденного забезпечення дітей. Виконання таких обов`язків потребує значного часу та фактичної участі матері у догляді за дітьми.
При цьому суд враховує, що особа з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_3 , відповідно до наданих медичних документів, має захворювання, які обмежують його здатність до самостійного пересування та самообслуговування, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду. Відповідно, здійснення такого догляду передбачає не періодичну допомогу, а постійне виконання комплексу побутових та інших необхідних дій.
За таких обставин суд доходить висновку, що хоча ОСОБА_6 формально є особою першого ступеня споріднення з ОСОБА_3 , однак з урахуванням її сімейного стану, наявності трьох неповнолітніх дітей та необхідності здійснення догляду за ними, вона фактично не має можливості забезпечувати постійний сторонній догляд за батьком, який потребує такого догляду.
Стосовно онуки ОСОБА_3 — ОСОБА_8 , 2000 року народження, суд зазначає, що хоча остання є членом сім`ї другого ступеня споріднення, однак матеріалами справи підтверджується наявність обставин, які об`єктивно унеможливлюють здійснення нею постійного стороннього догляду за дідусем.
Так, відповідно до довідки про реєстрацію тимчасового місця проживання, виданої Бургомістром Ожарова-Мазовецького Республіки Польща № EL/ZC/5, остання з 10.02.2026 зареєстрована на тимчасове місце проживання у АДРЕСА_2 , терміном дії до 22.08.2026 (а.с.48-49).
Крім того, з витягу з актового запису про шлюб виданого Бургомістром Ожарова-Мазовецького Республіки Польща слідує, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_20 14.09.2024 було укладено шлюб (а.с.50-52).
Скороченим витягом з актового запису про народження виданого відділом Реєстрації актів цивільного стану Прушкув встановлено наявність у ОСОБА_8 та ОСОБА_21 сина ОСОБА_22 ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.53-55).
Оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, суд виходить з того, що наявність у ОСОБА_3 онуки ОСОБА_8 як члена сім`ї другого ступеня споріднення не є достатньою підставою для висновку про можливість здійснення нею постійного стороннього догляду за дідусем. Визначальним у цьому випадку є не лише факт родинного зв`язку, а й реальна можливість особи виконувати обов`язки з постійного догляду з урахуванням конкретних життєвих обставин.
Як встановлено судом, ОСОБА_8 фактично проживає на території Республіки Польща, де зареєстрована за місцем тимчасового проживання, перебуває у шлюбі та має малолітню дитину, за якою здійснює догляд. Вказані обставини підтверджуються належними письмовими доказами, долученими до матеріалів справи.
При цьому суд враховує, що постійний сторонній догляд за особою з інвалідністю ІІ групи, яка відповідно до медичних документів має порушення функцій організму та не може самостійно пересуватися та/або обслуговувати себе, передбачає щоденну фактичну присутність особи, яка його здійснює, та можливість оперативного надання необхідної допомоги.
За таких обставин проживання ОСОБА_8 за межами України, наявність у неї власної сім`ї та обов`язків щодо догляду за малолітньою дитиною об`єктивно ускладнюють та фактично унеможливлюють виконання нею функцій постійного доглядальника за ОСОБА_3 за місцем його проживання.
Відтак суд доходить висновку, що хоча ОСОБА_8 формально належить до членів сім`ї другого ступеня споріднення ОСОБА_3 , однак з огляду на встановлені фактичні обставини вона не має реальної можливості здійснювати постійний сторонній догляд за ним, а тому її наявність не може бути розцінена як обставина, що виключає право позивача на звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Щодо онука ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_11 суд зазначає, що відповідно до довідки КП «Рожищенська багатопрофільна лікарня» Рожищенської міської ради № 316/17-2.26 від 01.05.2026 «Про підтвердження місця роботи ОСОБА_23 » останній дійсно працює в КП «Рожищенська багатопрофільна лікарня» Рожищенської міської ради на посаді лікаря акушера-гінеколога урологічного відділення (з операційною) за основним місцем роботи з 28.09.2023 (наказ про прийняття від 27.09.2023 № 297-к/тр) по даний час (а.с.56).
Оцінюючи зазначені обставини, суд виходить з того, що ОСОБА_7 формально є онуком ОСОБА_3 та належить до членів сім`ї другого ступеня споріднення, однак для вирішення питання щодо можливості здійснення ним постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю необхідним є встановлення не лише факту родинного зв`язку, а й наявності реальної можливості виконувати такі обов`язки з урахуванням конкретних життєвих обставин.
Як встановлено судом, ОСОБА_7 працює за основним місцем роботи лікарем акушером-гінекологом у закладі охорони здоров`я. Зазначена посада передбачає виконання професійних обов`язків, пов`язаних із наданням медичної допомоги населенню, у тому числі проведенням діагностичних та лікувальних заходів, участю в оперативних втручаннях та забезпеченням функціонування медичного закладу.
При цьому суд враховує, що робота лікаря акушера-гінеколога є професійною діяльністю, яка має особливе значення для забезпечення доступності та безперервності медичної допомоги, а виконання таких обов`язків потребує постійної залученості працівника, належної кваліфікації, фактичної присутності на робочому місці та дотримання режиму роботи закладу охорони здоров`я.
Водночас із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, яка відповідно до висновку про наявність порушень функцій організму потребує постійного стороннього догляду, що передбачає не періодичне надання допомоги, а систематичне виконання побутових та інших дій, необхідних для забезпечення його життєдіяльності.
За таких обставин суд дійшов висновку, що хоча ОСОБА_7 є родичем ОСОБА_3 та членом його сім`ї другого ступеня споріднення, однак з огляду на його зайнятість за основним місцем роботи у медичному закладі, характер виконуваних професійних обов`язків та необхідність забезпечення постійного догляду за особою з інвалідністю, він фактично не має об`єктивної можливості здійснювати постійний сторонній догляд за дідусем.
Таким чином, сама лише наявність у ОСОБА_3 онука ОСОБА_7 не свідчить про існування іншої особи, яка реально здатна забезпечувати постійний догляд за ним, а тому не може бути підставою для висновку про відсутність у позивача права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Таким чином, оцінюючи доводи сторін щодо «відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я» у спірних правовідносинах, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Відповідно до положень СК України, утриманням є вид правовідносин, у межах яких одна фізична особа зобов`язана надавати іншій фізичній особі матеріальну підтримку в грошовій (як правило) або в натуральній формі у випадках та за дотримання умов, визначених законом або договором про надання утримання, а інша фізична особа має право вимагати від першої фізичної особи виконання обов`язку щодо надання утримання. При цьому законодавче регулювання сімейних правовідносин виходить не лише з формальної наявності родинного зв`язку між особами, а й з фактичної можливості особи виконувати відповідні обов`язки з урахуванням конкретних життєвих обставин.
Аналогічний підхід має застосовуватися і під час вирішення питання щодо можливості здійснення постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю. сам по собі факт наявності членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення не може бути безумовною підставою для висновку про можливість виконання ними обов`язку щодо такого догляду, оскільки визначальним є встановлення реальної, а не формальної можливості особи забезпечувати постійну допомогу.
У даній справі судом встановлено, що батько позивача ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, має порушення функцій організму, через які не може самостійно пересуватися та/або обслуговувати себе, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду. Такий догляд передбачає не лише надання періодичної допомоги, а постійну фактичну присутність особи, яка його здійснює, можливість забезпечення побутових потреб, допомоги у самообслуговуванні, контролю за станом здоров`я та виконання щоденних необхідних дій.
Разом з тим, судом встановлено, що особи, на яких відповідач посилався як на таких, що можуть здійснювати догляд за ОСОБА_3 , фактично не мають такої можливості.
Так, донька ОСОБА_3 — ОСОБА_6 , хоча формально є особою першого ступеня споріднення, має трьох неповнолітніх дітей, у тому числі малолітню дитину, та здійснює їх фактичний догляд і утримання. Вказані обставини об`єктивно обмежують її можливість одночасно виконувати обов`язки щодо постійного догляду за батьком, який потребує щоденної сторонньої допомоги.
Щодо онуки ОСОБА_8 судом встановлено, що вона проживає за межами України, перебуває у шлюбі та здійснює догляд за малолітньою дитиною. Такі обставини свідчать про наявність у неї власних сімейних обов`язків та відсутність фактичної можливості забезпечувати постійний догляд за ОСОБА_3 за місцем його проживання.
Щодо онука ОСОБА_7 судом встановлено, що останній працює за основним місцем роботи лікарем акушером-гінекологом у комунальному закладі охорони здоров`я. Характер його професійних обов`язків, необхідність забезпечення безперервності медичної допомоги та виконання трудових функцій також свідчать про відсутність у нього реальної можливості здійснювати постійний сторонній догляд за особою з інвалідністю.
Таким чином, відповідач, відмовляючи позивачу у задоволенні рапорту, фактично обмежився встановленням формальної наявності у ОСОБА_3 родичів першого та другого ступеня споріднення, не дослідивши питання їх фактичної спроможності здійснювати постійний догляд з урахуванням сімейного стану, місця проживання, наявності інших обов`язків та реальних життєвих обставин.
На переконання суду, такий підхід не відповідає меті правового регулювання спірних правовідносин, оскільки для вирішення питання про наявність підстав для звільнення з військової служби необхідним є встановлення не лише юридичного факту існування інших членів сім`ї, а й можливості таких осіб фактично виконувати обов`язок щодо постійного стороннього догляду.
Законодавча конструкція «відсутність інших членів сім`ї», закріплена в абзаці 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII, не може тлумачитися звужено - виключно як їхня юридична чи фізична відсутність (наприклад, смерть або визнання особи безвісно відсутньою). Такий підхід суперечить самій суті та меті запровадження соціальної гарантії, якою є забезпечення догляду за непрацездатною особою.
Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24 сформував правовий висновок, згідно з яким: «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону.
При цьому, перелік об`єктивних причин, наведений Верховним судом, не є вичерпним. Поняття «постійний догляд» за своєю природою вимагає щоденної, безперервної фізичної присутності доглядача поруч із непрацездатною особою для надання їй побутової, соціальної та медичної допомоги. Здійснювати постійний сторонній догляд дистанційно або шляхом епізодичних візитів - неможливо.
Застосовуючи висновки Верховного суду щодо існування «об`єктивних причин», які унеможливлюють здійснення догляду формально («юридично») наявними родичами, суд чітко констатує: неможливість здійснювати догляд через постійне перебування члена сім`ї за межами України є саме тією об`єктивною і непереборною підставою, що унеможливлює виконання обов`язку з догляду. Відтак, наявність таких родичів за кордоном фактично прирівнюється до їхньої відсутності у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII, що виключає правомірність відмови військовослужбовцю у звільненні.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 3 сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Законодавством визначені критерії, за наявності яких особи складають сім`ю, головним з яких є спільне проживання. Особи, які постійно проживають у різних країнах і не пов`язані спільним побутом, об`єктивно не можуть вважатися членами сім`ї у контексті здатності здійснювати постійний догляд вдома.
Як установлено ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Поняття «постійний догляд» передбачає не епізодичну чи матеріальну допомогу, а щоденну, безпосередню фізичну участь у житті особи, яка потребує догляду, допомогу у самообслуговуванні, забезпеченні її життєвих потреб та безпеки.
За таких обставин, наявність у ОСОБА_3 доньки ОСОБА_6 та онуків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які формально є членами сім`ї першого та другого ступеня споріднення, однак з урахуванням їх фактичних життєвих обставин (здійснення догляду за малолітніми дітьми, постійне проживання за межами України та виконання професійних обов`язків за основним місцем роботи) об`єктивно позбавлені можливості здійснювати постійний сторонній догляд за ОСОБА_3 , особою з інвалідністю ІІ групи, не може бути підставою для відмови позивачу у звільненні з військової служби.
З огляду на це, відмова В/ч НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 за сімейними обставинами, за результатами розгляду його рапорту, оформлена листом від 22.04.2026, є протиправною. суб`єкт владних повноважень діяв непропорційно, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та застосував норму права всупереч її дійсній меті.
Таким чином, позовна вимога про визнання протиправними дій В/ч НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі абзацу 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи, є такою, що підлягає до задоволення.
Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі абзацу 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи, суд зазначає таке.
В п. 3.1 Рішення Конституційного суду України (справа № 1-25/2010) від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
У даному випадку відповідач розглянув вказаний рапорт позивача та надав йому обґрунтовану відмову у звільненні з військової служби.
Верховний суд у постанові від 27.02.2025 по справі № 380/16966/24 наголосив, що якщо рапорт був розглянутий, то належним способом захисту порушеного права є не зобов`язання розглянути рапорт заново, а зобов`язання прийняти рішення про звільнення з військової служби.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не має права втручатися у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли чакон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто йото діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коди ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону. як\ відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
Тому суд звертає увагу, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З огляду на викладене, суд вважає, що відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі абзацу 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не відповідає критерію правомірності, передбаченому п.1 і п.3 ч.2 ст.2 КАС України.
Відтак, позов у цій частині підлягає задоволенню.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктами 32-41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відтак, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1 331,20 грн. судового збору, сплаченого відповідно до квитанції від 16.05.2026 (а.с.9).
Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, то суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.
Відповідно до частин другої, третьої статті 30 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI »Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу надано: ордер на надання правничої допомоги серії АС № 1177383; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВЛ № 1284, видане Шляхтур Н.В. 22.01.2021, договір про надання правової допомоги № 20/16 від 09.02.2026, укладеного між адвокатом Шляхтур Н.В. та ОСОБА_1 , акт приймання юридичних послуг відповідно до розрахунку витрат адвоката на правничу допомогу надану клієнту від 15.05.2026 та квитанція до прибуткового касового ордера № 20/16 від 09.02.2026 на сум 10 000,00 грн. (а.с.62-66).
Зокрема, на підтвердження обґрунтованості витрат на професійну правничу допомогу позивач надав копію акту приймання юридичних послуг відповідно до розрахунку витрат адвоката на правничу допомогу надану клієнту від 15.05.2026 з якого слідує, що загальна вартість наданих послуг становить 10 000,00 грн., за такі послуги: вивчення нормативної бази при підготовці адміністративного позову 2 год. – 2 000,00 грн. та час затрачений на формування та написання адміністративного позову 4 год. – 8 000,00 грн. (а.с.65).
Частиною сьомою статті 134 КАС України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи, суд зауважує, що такі розрахунки є співмірними зі складністю справи та затраченим часом адвоката на надання правової допомоги клієнту. 
Верховний суд в постановах від 22.12.2020 у справі № 520/8489/19, від 07.05.2020 у справі № 320/3271/19, від 10.03.2020 у справі № 520/8489/19 зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
У постанові від 20.06.2023 у справі № 280/5922/21 Верховний суд зазначив, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.
Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази щодо складу та розміру витрат на професійну правничу допомогу, перевіривши їх документальне підтвердження, реальність понесення, необхідність для належного захисту прав та інтересів позивача у цій справі, а також відповідність наданих послуг видам адвокатської діяльності, визначеним статтями 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суд дійшов висновку про неспівмірність заявленої до відшкодування суми витрат із фактичним обсягом виконаних адвокатом робіт.
При цьому суд враховує предмет спору, характер спірних правовідносин, обсяг зібраних та досліджених доказів, значення справи для сторін, а також складність справи. Незважаючи на важливість результату розгляду справи для позивача, сам по собі спір не належить до категорії особливо складних. Спірні правовідносини виникли у зв`язку із застосуванням положень законодавства щодо проходження військової служби та підстав звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами, які є предметом усталеної адміністративної та судової практики.
Суд бере до уваги, що розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у зв`язку з чим адвокат не брав участі у судових засіданнях, не здійснював підготовку до усних виступів, допиту свідків, дослідження доказів у судовому засіданні чи вчинення інших процесуальних дій, які зазвичай потребують додаткових витрат часу та професійних зусиль. Фактично обсяг наданої правничої допомоги обмежувався підготовкою та поданням процесуальних документів, а також аналізом наданих клієнтом документів.
Крім того, суд враховує, що фактичні обставини справи не були надмірно складними, а доказова база складалася переважно з письмових документів, які підтверджували сімейний стан позивача та стан здоров`я особи, щодо якої заявлялася необхідність здійснення догляду. Встановлення таких обставин не вимагало проведення складних правових досліджень, отримання спеціальних знань чи значного обсягу додаткових доказів.
Також суд бере до уваги, що хоча під час підготовки правової позиції адвокат і мав керуватися нормами законодавства у сфері проходження військової служби, відповідні правові норми та практика їх застосування є достатньо визначеними та не потребували здійснення виняткового за обсягом або складністю правового аналізу. При цьому матеріали справи не містять доказів виконання адвокатом значного обсягу додаткової роботи, яка б об`єктивно виправдовувала заявлений до відшкодування розмір витрат.
За таких обставин суд доходить висновку, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям розумності, необхідності та співмірності, а тому є надмірною порівняно з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та складністю даної справи.
Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг та їх обсяг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу в даній справі до 5 000,00 грн, відтак решту витрат на вказану допомогу повинен понести позивач.
Таким чином, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 5 000,00 грн.
Керуючись статтями 134, 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, задовольнити повністю.
Визнати протиправною дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судові витрати в загальному розмірі 6 331 (шість тисяч триста тридцять одна) гривня 20 копійок. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_10 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ).

Суддя А.Я. Ксензюк