Справа № 159/8784/25 	Головуючий у 1 інстанції: Грідяєва М. В. 	
Провадження № 22-ц/802/762/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Ковельської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2026 року
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 01 червня 2012 року перебував з відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2017 року розірвано. У шлюбі народилася дитина – син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивач зазначав, що після розірвання шлюбу з відповідачем син ОСОБА_5 проживає разом з ним за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Він як батько піклується про сина, дбає про його здоров`я, самостійно здійснює його виховання, забезпечує всім необхідним для здорового фізичного і психічного розвитку дитини, створює належні умови для навчання та розвитку, самостійно готував сина до першого класу, допомагає йому з навчанням, бере активну участь у житті сина. Висновком служби у справах дітей, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області № 239 від 11 липня 2024 року, визнано за доцільне визначити місце проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним як батьком за адресою: АДРЕСА_1 . З позовом про стягнення аліментів він до відповідача ОСОБА_3 не звертався. Він отримав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації до 09 травня 2026 року, підстава - самостійно виховує дитину. Нещодавно він вирішив здійснити поїздку за межі України з метою відпочинку та підбору навчального закладу для подальшого навчання сина. Проте, працівник прикордонної служби не дозволив йому виїзд за межі України та пояснив, що для виїзду за кордон йому потрібно рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. 
Позивач також вказував, що факт самостійного виховання сина ОСОБА_5 необхідний йому з метою захисту прав та інтересів дитини, своїх прав та інтересів як батька, що займається вихованням та утриманням дитини. Дитина залишилась проживати і проживає разом з ним, він створив всі належні умови проживання для сина, здійснює опіку над дитиною, виховує та доглядає його, піклується про стан здоров`я дитини. 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним як батьком малолітньої дитини – сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2026 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Суд не звернув уваги на його доводи про те, що відповідач ОСОБА_3 як мати дитини з 2017 року не приймає участі у вихованні та утриманні сина ОСОБА_5 . Факт самостійного виховання та утримання дитини ним як батьком дитини підтверджується наданими у суді доказами. Встановлення факту самостійного виховання малолітнього сина необхідно йому з метою захисту прав та інтересів дитини, а також своїх прав та інтересів як батька, що самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Відповідач визнала позов, подавши про це відповідну заяву до суду, в якій зазначила, що не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. При цьому орган опіки та піклування також не заперечував щодо задоволення його позову. Поза увагою суду залишилася та обставина, що відповідач ОСОБА_3 самоусунулась від виховання та утримання дитини. З 2017 року вона не спілкується з дитиною, не бере участь у його вихованні та утриманні. Крім того, у відповідача є інша сім`я, інша дитина, вона взагалі не цікавиться своєю першою дитиною. Суд в оскаржуваному рішенні посилався на законодавство, що регулює питання визначення місця проживання дитини, хоча ним у позові такі вимоги не заявлялися. Ухвалюючи рішення суд також не заслухав думку дитини щодо обставин справи. Суд звернув увагу на те, що він не позбавлений можливості врегулювати можливе порушення права на вільне пересування шляхом звернення до відповідача для отримання нотаріально посвідченої згоди на виїзд з межі України дитини. Проте, така згода не надає йому права на виїзд за межі України згідно з Правилами перетинання державного кордону України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року.
Відзивів на апеляційну скаргу відповідач та третя особа не подали.
Відповідач ОСОБА_3 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Ковельської міської ради, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності вказаних учасників справи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи. 
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 01 червня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2017 року розірвано.
У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 31 серпня 2022 року.
Згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 19 листопада 2025 року, ОСОБА_4 , 2012 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом з акту обстеження умов проживання від 26 листопада 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що за вказаною адресою проживають: ОСОБА_6 , 1965 року народження, ОСОБА_1 , 1988 року народження, ОСОБА_4 , 2012 року народження. Умови проживання задовільні, кімнати мебльовані, дитина має місце для відпочинку та місце для приготування уроків, сезонний одяг. Дитина виховується в сім`ї батька, мешкають за вказаною адресою з 2017 року, зі слів дитини мама проживає окремо. Дитина забезпечена всім необхідним для повноцінного розвитку, навчання та відпочинку.
З довідки ліцею ОСОБА_7 від 18 листопада 2025 року №01-28/283 слідує, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у 7Б класі, тато якого спілкується з педагогами, відвідує батьківські збори. Мати дитини ОСОБА_3 контакт з ліцеєм не підтримувала.
Відповідно до консультативного висновку спеціаліста від 28 липня 2025 року психологічний стан ОСОБА_4 відповідає віковій нормі, почувається безпечно та емоційно комфортно в оточенні батька та бабусі, мати не бере участь у вихованні.
З довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 06 травня 2025 року № 6150 вбачається, що ОСОБА_1 надана відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації з підстав самостійного виховання дитини до 18 років.
Довідкою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про стягнення аліментів до ОСОБА_3 .
Судом також встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Ковельської міської ради від 11 липня 2024 року затверджений висновок служби у справах дітей «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 ». З висновку вбачається, що у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_5 . Шлюб розірвано. ОСОБА_5 зареєстрований за адресою реєстрації матері, проживає разом з батьком. В матеріалах відсутні документи щодо наявного спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, як і документи, що дитина буде передана комусь із них на спільне виховання та проживання. Орган і опіки та піклування визнав доцільнім визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 у своїх вимогах просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання малолітнього сина. Заявлені позовні вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу – батька, який самостійно виховує дитину. Встановлення даного факту позивачу необхідно для безперешкодного виїзду за кордон.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 12-132цс23) викладено наступний правовий висновок.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).
Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
В ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки у СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У цій справі позивач ОСОБА_1 просив суд встановити в порядку позовного провадження факт самостійного виховання та утримання ним дитини, хоча для підтвердження самостійного виховання дитини необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі, яка переглядається, відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що для підтвердження самостійного виховання та утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється, чого позивачем не доведено. Наявні у справі докази підтверджують факт проживання дитини разом з батьком та бабою. Водночас ці докази не підтверджують цілковиту відсутність в житті дитини матері - відповідача по справі ОСОБА_3 , яка згідно з актом обстеження умов проживання зі слів дитини проживає окремо, так і неприйняття нею участі у вихованні та утриманні сина ОСОБА_5 .
Згідно із правовим висновком, який викладений Верховним Судом у постанові від 07 травня 2026 року у справі № 743/1602/24, проживання матері окремо від дитини не свідчить про те, що вона самоусунулась від виховання та утримання дитини, і не звільняє її від батьківських обов`язків, що в свою чергу не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком сина, який необхідний йому для підтвердження права на відстрочку від мобілізації. 
У цій справі також не встановлено обставин, які свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини. Більше того, як зазначив сам позивач в апеляційній скарзі і це вбачається з наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2025 року, яке набрало законної сили, у справі № 159/33/25 в позові ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відмовлено. Вказана обставина ще раз підтверджує, що мати дитини здатна виконувати свої батьківські обв`язки.
Зважаючи на те, що всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач не довів належними, достатніми та достовірними доказами обставин, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх вимог, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в його позові.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач самоусунулась від виховання та утримання сина, а позивач самостійно забезпечує його виховання і утримання не підтверджують факт ухилення матері від батьківських обов`язків, а свідчать лише про обставини проживання дитини разом з батьком.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо безпідставного посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на норми матеріального права, які регулюють питання визначення місця проживання дитини одним із батьків, проте такі позовні вимоги позивачем не заявлялися і дане питання не було предметом судового розгляду, не заслуговують на увагу, оскільки хоча такі покликання суду є зайвими, але вони не вплинули на правильні висновки суду щодо вирішення спору по суті.
Отже, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду та зводяться до переоцінки доказів у справі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: