справа № 492/434/26
Провадження № 2/492/622/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області в складі:
Головуючого – судді Череватої В.І.
за участю секретаря судового засідання – Гамурар І.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Арцизі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Арцизької міської ради, третя особа – ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, - 
ВСТАНОВИВ:

27.03.2026 року позивачка ОСОБА_1 через свого представника адвоката Михайлова О.А. звернулася до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , право власності в порядку спадкування за законом на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , що залишилася після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , якому належала вищевказана квартира. Позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини до Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області, однак, постановою державного нотаріуса позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане нерухоме майно, у зв`язку тим, що у договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 27 серпня 1999 року відсутній штамп або відмітка БТІ про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 , що зумовило звернення до суду. 
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І.
Ухвалою судді від 30 березня 2026 року, прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Арцизької міської ради, третя особа – ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та призначено підготовче судове засідання. Клопотання представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Михайлова Олега Афанасійовича про витребування доказів задоволено та витребувано від Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області, належним чином засвідчену копію спадкової справи № 224-2010, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ; інформацію про те, чи заводилася спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , осіб, які подали заяву про прийняття спадщини або які відмовились від її прийняття, коло спадкоємців та видані свідоцтва про право на спадщину, наявність/відсутність заповіту, складеного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь третіх осіб; витребувано з Арцизького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса): повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Ухвалою суду від 15 квітня 2026 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом заявою ОСОБА_1 до Арцизької міської ради, третя особа – ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.
Позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки – адвокат Михайлов О.А. в судове засідання не з`явилися, від представника позивачки адвоката Михайлова О.А. до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити. 
Представник відповідача Арцизької міської ради в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу у його відсутність.
Третя особа – ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомила, з заявою про розгляд справи за її відсутності до суду не зверталась. 
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснюється.
Суд вважає можливим провести розгляд справи без особистої участі учасників справи, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Мати позивачки – ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. 
12 березня 2022 року позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією паспорту громадянина України. 
Як вбачається з копії рішення Арцизького районного суду Одеської області від 17 липня 2008 року, встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_9 та ОСОБА_3 з 1999 року до дня його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Як вбачається з копії договору купівлі-продажу нерухомого майна № 99.08. – 1020 від 27 серпня 1999 року, укладеного на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно якого ОСОБА_4 , ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_3 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Вказана квартира належить ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.06.1999 року Органом приватизації при квартирно – експлуатаційній частині Арцизького району за № 25, зареєстрованого в МБТІ м. Арциза Одеської області 22.06.1999 року під № 29р. № 77.
Як видно з копії довідки, виданої КП «Арциз-2» ОСОБА_3 дійсно був прописаний та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , до дня смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
24.06.2010 року позивачка звернулась до Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Проте, постановою державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Панашенка І.П. від 24.12.2025 року № 626/02-14, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у правовстановлюючих документах на майно відсутній штамп або відмітка БТІ, в реєстрових книгах власниками квартири вказані інші особи ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , з посиланням на те, що як вбачається з наданих ОСОБА_1 документів, зокрема договору купівлі – продажу нерухомого майна, укладеного 27 серпня 1999 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останній придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Верховний Суд в своїй постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 вказав, що до 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрацію права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася у Бюро технічнім інвентаризації, із видачею про це документів (витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Якщо документи містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є витяг з реєстру БТІ, тоді документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до 2013 року в старому реєстрі прав власності на нерухоме майно і відповідно, держава визнає право власності на таке майно. Такі документи є дійсними. Однак, у вказаному вище договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 27 серпня 1999 року, відсутній штамп або відмітка БТІ про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 . Крім того, відповідно до довідки Арцизької міської ради № 02-27/2076 від 24 грудня 2021 року у реєстровій книзі № 29 КП «Арцизьке БТІ» за № 29-77, було зроблено запис про те, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації при КЕЧ, згідно розпорядження від 14.06.1999 р. № 25, належить ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ціле домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ; інша інформація в реєстрових книгах відсутня. 
Як вбачається з копії довідки, виданої Арцизькою міською радою № 02-27/2076 від 24.12.2021 року, тому, що 22.06.1999 року в реєстровій книзі 29, яка передана КП «Арцизьке БТІ» на підставі рішення Арцизької районної ради від 20.04.2018 року № 619-VІІ «Про надання дозволу Арцизькому БТІ на передачу реєстрових книг об`єктів нерухомого майна місцевим радам», за номером 29-77 було зроблено запис про те, що згідно «Свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації при КЕЧ згідно розпорядження від 14.06.1999 р. № 25, по якому належить ОСОБА_4 , ОСОБА_2 - ціле домоволодіння», за адресою: АДРЕСА_2 . Інша інформація в реєстрових книгах відсутня.
Як вбачається з копії інформаційної довідки, виданої Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Арцизької міської ради № 06-01-17/54 від 10.03.2026 року, за адресою: АДРЕСА_2 , в період з 01 січня 1999 року по 23 грудня 2007 року інформація про зареєстрованих або знятих осіб, за вказаною адресою відсутня. 
Як вбачається з копії інформаційної довідки, виданої Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Арцизької міської ради № 06-01-17/49 від 03.03.2026 року, за даними адресної картотеки Арцизької міської ради, інформація стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відсутня. Де і коли він був зареєстрований на час смерті не відомо. 
Як вбачається з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 09.04.2026 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Згідно повідомлення державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Панашенка І.П. від 15.04.2026 року № 183/01-16, згідно Алфавитних книг після смерті ОСОБА_4 , спадкова справа не заводилась. 
Як вбачається з копії спадкової справи № 224-2010, заведеної після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , інші спадкоємці, крім ОСОБА_1 , відсутні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом у визначених законом випадках.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Так, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.
Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином.
Щодо необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, придбане до 01 січня 2013 року.
Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).
Ураховуючи вищенаведене, суд вважає, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.
Набуття права власності за відсутності державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно до 01 січня 2013 року.
У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника – невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.
Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості – адміністративний акт, який породжує титул власника.
Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.
Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин – до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.
До 01 січня 2013 року:
- державна реєстрація права власності на нерухоме майно не була безумовною умовою виникнення права власності у набувача такого майна за договором купівлі-продажу;
- договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Право власності на нерухоме майно виникало з моменту здійснення державної реєстрації договору купівлі-продажу (частина четверта статті 334 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин);
- для визначення того, яка норма підлягає застосуванню (ЦК України чи Закон України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон № 1952-IV)), слід застосовувати частину другу статті 4 ЦК України, що закріплює пріоритет норм ЦК України над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів – з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (Рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 у справі № 6-2023цс15). Відповідно до статті 4 ЦК України Закон № 1952-IV не міг встановлювати інші правила, аніж передбачено ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачало обов`язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначало приблизний (майже виключний) перелік таких документів; для одержання у власність земельної ділянки у 2007 році, яка є нерухомим майном, недостатньо було лише факту укладення договору дарування, для виникнення такого права обдаровуваний повинен був одержати документ, що посвідчує право власності — державний акт, та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Сама по собі реєстрація договору дарування, здійснена 26 жовтня 2007 року приватним нотаріусом у Державному реєстрі правочинів, не підтверджувала виникнення права власності на нерухоме майно, а тільки містила інформацію про правочин, оскільки згідно із частинами другою, шостою Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, який втратив чинність 01 січня 2013 року, Державний реєстр правочинів — єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Крім того, на час укладення договору дарування (26 жовтня 2007 року) чинним був Закон № 1952-IV, який, зокрема, був спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість та передбачав здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. А тому особа, яка не отримала державний акт на земельну ділянку, не здійснила державну реєстрацію права на нерухоме майно, не була наділена правами власника на розпорядження цим майном».
Спірні правовідносини у справі виникли 27 серпня 1999 року (дата укладення ОСОБА_3 відповідного договору купівлі-продажу спірної квартири).
Питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо:
- в ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657),
- за Законом України № 1952-IV, який був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (1878-VI пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).
Істотно, що частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через ще юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року.
Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) не належали.
Крім того, чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).
Зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.
Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України – з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.
Якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України.
Суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній до 01 січня 2013 року) слід вирішувати на користь норми ЦК України: до 01 січня 2013 року право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 цього Кодексу – з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
Особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, судом встановлено, що у правовстановлюючих документах на майно відсутній штамп або відмітка БТІ, в реєстрових книгах власниками квартири вказані інші особи ОСОБА_4 , ОСОБА_2 . Як вбачається з наданих позивачкою ОСОБА_1 документів, зокрема договору купівлі – продажу нерухомого майна, укладеного 27 серпня 1999 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останній придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . 
Верховний Суд в своїй постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 вказав, що до 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрацію права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася у Бюро технічнім інвентаризації, із видачею про це документів (витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Якщо документи містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є витяг з реєстру БТІ, тоді документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до 2013 року в старому реєстрі прав власності на нерухоме майно і відповідно, держава визнає право власності на таке майно. Такі документи є дійсними. Однак, у вказаному вище договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 27 серпня 1999 року, відсутній штамп або відмітка БТІ про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 . Крім того, відповідно до довідки Арцизької міської ради № 02-27/2076 від 24 грудня 2021 року у реєстровій книзі № 29 КП «Арцизьке БТІ» за № 29-77, було зроблено запис про те, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації при КЕЧ, згідно розпорядження від 14.06.1999 р. № 25, належить ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ціле домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ; інша інформація в реєстрових книгах відсутня.
Судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 не зареєстрував за собою право власності на спірне нерухоме майно, тому в нього відсутнє право власності на спірну квартиру. З огляду на належність квартири ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , що підтверджується даними, які перевірялися нотаріусом під час видачі свідоцтва, заявлені позовні вимоги є безпідставними.
Аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про недоведеність належності спадкодавцю спадкового майна, та відповідно, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивачку.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 7, 9, 10, 76 - 81, 133, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 210, 328, 334 ЦК України, суд –

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Арцизької міської ради, третя особа – ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано протягом строку оскарження.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 03 червня 2026 року. 

Суддя        В.І. Черевата