ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року
м. Київ

справа № 201/4653/25
провадження № 61-12935св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Дніпровська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги  ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2025 року 
у складі судді Антонюк О. А., постанову Дніпровського апеляційного суду від 
16 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Агєєва О. В., Халаджи О. В., рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 09 жовтня 2025 року у складі судді Антонюк О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Космачевської Т. В., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності незаконною, визнання незаконним посилання на положення та пункт рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 23 червня 2021 року ОСОБА_1 подав до міської ради заяву № 36/3847, до якої додав клопотання про видачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою. Однак його клопотання своєчасно не розглянено. Лише через рік після подання клопотання, замість розгляду його на сесії міської ради відповідно до ЗК України і статті 20 Закону України «Про звернення громадян», відповідач у листі від 09 червня 2022 року № 8/7-438 повідомив, що у розгляді клопотання позивача відмовлено.

Обґрунтовуючи відмову, відповідач послався на статтю 41 ЗК України щодо передання земельної ділянки саме гаражно-будівельним кооперативам, 
а не окремим громадянам та на рішення міської ради від 24 листопада 
2021 року № 508/12 «Про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі 
(16 осіб)».

Позивач вказував, що рішення міської ради від 24 листопада 2021 року 
№ 508/12 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)» було оскаржено ним до суду.

06 вересня 2023 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/11378/23 визнано протиправним 
і скасовано пункт 1.2 рішення від 24 листопада 2021 року № 508/12 щодо клопотань ОСОБА_1 від 17 лютого 2021 року № 36/1043 і № 36/1044 про відведення земельних ділянок за фактичним розміщенням гаражів № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 
у Кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кіпарисний».

Постановою від 17 січня 2024 року Третій апеляційний адміністративний суд скасував рішення окружного суду щодо скасування пункту 1.2 рішення, оскільки спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, а повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

18 лютого 2025 року рішенням Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська у справі № 201/7974/22 пункт 1.2 рішення міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 щодо клопотань ОСОБА_1 від 
17 лютого 2021 року № 36/1043 і № 36/1044 про відведення земельних ділянок за фактичним розміщенням гаражів № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у кооперативі 
з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кіпарисний» скасовано.

ОСОБА_1 уважав, що порушення його прав на розгляд клопотання від 
23 червня 2021 року № 36/3847 у встановлений законодавством місячний термін, відсутність належної інформації, відмова в розгляді клопотання, справило на нього негативний психологічний вплив, порушило звичний душевний стан, викликало сильні тривалі хвилювання і душевні переживання, тобто завдало значної моральної шкоди.

З урахуванням усіх обставин позивач оцінює моральну шкоду, завдану відсутністю достовірної інформації про послуги та неправомірними діями відповідача, в сумі 1 000 000,00 грн.

У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 просив визнати бездіяльність Дніпровської міської ради щодо розгляду клопотання від 23 червня 2021 року № 36/3847 протизаконною; посилання відповідача у відповіді від 09 червня 2022 року № 8/7-438 на статтю 41 ЗК України і пункт 1.2 рішення міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 як на підставу відмови в розгляді клопотання від 23 червня 2021 року № 36/384.7 визнати протизаконною; зобов`язати Дніпровську міську раду розглянути клопотання від 23 червня 2021 року № 36/3847 і стягнути з Дніпровської міської ради на свою користь моральну шкоду, завдану у зв?язку з відмовою в розгляді клопотання від 
23 червня 2021 року № 36/3847 у розмірі, 1 000 000,00 грн.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 
2025 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради в частині вимог про визнання бездіяльності відповідача щодо розгляду клопотання від 23 червня 2021 року № 36/3847 протизаконною і зобов`язання розглянути клопотання від 23 червня 2021 року № 36/3847 відмовлено відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що у провадженні Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська вже перебувала справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав та ухвалено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2023 року, яке набрало законної сили.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 
2025 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови 
у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності відповідача щодо розгляду клопотання від 23 червня 2021 року № 36/3847 протизаконною і зобов`язання розглянути клопотання від 23 червня 2021 року № 36/3847 відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 09 жовтня 2025 року, ухваленим у порядку спрощеного позовного провадження, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не може вимагати визнання незаконним самого факту посилання у відповіді на норму права. Така позовна вимога не спрямована на відновлення порушеного права, не має правових наслідків та є формальною і штучною, що суперечить принципу ефективності судового захисту. Позивач не довів заподіяння йому бездіяльністю відповідача моральної шкоди, оскільки не надав доказів наявності всіх складових для її відшкодування.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 09 жовтня 2025 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

15 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 25 квітня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що йому було відмовлено у позові щодо заяви, а клопотання було додано до заяви, та обидва документа зайшли до міської ради під одним й тим самим номером.

24 лютого 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 09 жовтня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди спотворили позовну вимогу про визнання протизаконним посилання відповідача у відповіді від 09 червня 
2022 року № 8/7-438 на статтю 41 ЗК України і пункт 1.2 рішення міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 як на підставу відмови в розгляді клопотання від 23 червня 2021 року № 36/384.7 і не розглянули його. Заявник вказує що в уточненій позовній заяві він просив стягнути 1 000 000,00 грн моральної шкоди, проте суди в оскаржуваних рішеннях вказали, що позивач оцінює завдану моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн, що свідчить про те, що суди не розглянули цю заявлену вимогу. Звертає увагу на те, що суд відніс цю справу до категорії малозначних помилково. Про дату, час і місце розгляду справи позивач не був належним чином повідомлений.

Аргументи інших учасників справи

21 листопада 2025 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що у провадженні Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська перебувала справа № 201/7637/22 за позовом 
ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, де було заявлено аналогічні вимоги, за результатом розгляду якої 06 листопада 2023 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, 
у зв`язку з чим суди зробили правильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі в частині вимог.

14 травня 2026 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 09 жовтня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, зводяться до незгоди позивача з висновками судів попередніх інстанцій та не спростовують законності й обґрунтованості ухвалених у справі судових рішень.

Рух касаційних скарг та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року у справі та витребувано її матеріали із Соборного районного суду м. Дніпра.

09 березня 2026 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 09 жовтня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційних скарг, урахувавши аргументи, наведені 
у відзивах на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 25 квітня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року слід залишити без задоволення, 
а касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду 
м. Дніпра від 09 жовтня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року - задовольнити частково з таких підстав.

Фактичні обставини справи

23 червня 2021 року ОСОБА_1 подав до Дніпровської міської ради заяву № 36/3847, до якої було додано клопотання про видачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою.

Відповідач надав відповідь від 09 червня 2022 року № 8/7-438, в якій послався на статтю 41 ЗК України щодо передання земельної ділянки саме гаражно-будівельним кооперативам, а не окремим громадянам та на рішення міськради від 24 листопада 2021 року № 508/12 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)». Пунктом 1.2 цього рішення позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проєктів землеустрою для відведення земельних ділянок за його клопотаннями від 
17 лютого 2021 року № 36/1043 і № 36/1044.

Вказаний пункт 1.2 рішення міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 ОСОБА_1 оскаржив у судовому порядку.

06 вересня 2023 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/11378/23 визнано протиправним та скасовано пункт 1.2 рішення міської ради від 24 листопада 2021 року 
№ 508/12 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у Дніпрі (16 осіб)» щодо клопотань ОСОБА_1 від 17 лютого 2021 року № 36/1043 і № 36/1044 про відведення земельних ділянок за фактичним розміщенням гаражів № НОМЕР_1 , 
№ НОМЕР_2 у кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кіпарисний».

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 січня 
2024 року скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року щодо скасування пункту 1.2 рішення відповідача, оскільки спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, а повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (справа 
№ 201/7974/22) до Дніпровської міської ради у якому, з урахуванням заяви про уточнення позову, просив:
- прийняття пункту 1.2 рішення Дніпровської міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 у відношенні клопотання від 17 лютого 2021 року 
№ 36/1043, № 36/1044 про відвід земельних ділянок по фактичному розташуванню гаражів № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 в кооперативі по будівництву та експлуатації колективних гаражів «Кипарисний», скасувати;
- відповідь від 23 серпня 2022 року № Б-20/0-1/09-22, у якій в порушення частини першої статі 276 ЦК України не розглянута вимога про поновлення особистого немайнового, визнати незаконною;
- стягнути з відповідача моральну шкоду, у зв`язку з порушенням особистого немайнового права у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року у справі № 201/7974/22 скасовано пункт 1.2 рішення міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 «Про відмову в наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою» щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб) щодо клопотань ОСОБА_1 від 17 лютого 2021 року № 36/1043, № 36/1044 про відведення земельних ділянок за фактичним розміщенням гаражів № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 у кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кипарисний».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у справі № 201/7974/22 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року скасовано в частині задоволених позовних вимог та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги 
ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про скасування пункту 1.2 рішення Дніпровської міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 залишено без задоволення. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року залишено без змін.

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (справа 
№ 201/7637/22) до Дніпровської міської ради, у якому просив:
- визнати незаконною бездіяльність Дніпровської міської ради щодо його заяви від 15 червня 2021 року № 36/3667;
- зобов`язати Дніпровську міську раду розглянути клопотання від 15 червня 2021 року № 36/3667;
- розглянути клопотання від 17 лютого 2021 року № 36/1043 та № 36/1044 після подання заяви від 15 червня 2021 року № 36/3667, визнати незаконним порушення особистих прав позивача;
- пункт 1.2 рішення Дніпровської міської ради від 24 листопада 2021 року 
№ 508/12 «Про відмову у видачі дозволу на розробку проектів землеустрою 
з відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 чоловік)» відносно клопотань ОСОБА_1 від 17 лютого 2021 року № 36/1043 і № 36/1044 про відвід земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 
в кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кипарисний», визнати незаконним та скасувати;
- визнати незаконним, таким, що порушує положення, вказані у пункті «в» частини третьої статті 116 ЗК України та статті 15 Закону України «Про звернення громадян», відмову Дніпровської міської ради від 09 червня 
2022 року № 8/7-438 та від 28 серпня 2022 року № Б-20/0-1/09-22 про неможливість оформлення правовстановлюючих документів на землю 
в гаражному кооперативі «Кипарисний» на підставі заяви позивача від 
23 червня 2021 року;
- зобов`язати Дніпровську міську раду розглянути заяву від 23 червня 
2021 року № 36/3847 відповідно до пункту «в» частини третьої статті 116, частин шостої - сьомої статті 118, статті 121 ЗК України, статті 15 Закону України «Про звернення громадян»;
- стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2023 року у справі № 201/7637/22, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, позов 
ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради задоволено частково. Зобов`язано Дніпровську міську раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 15 червня 
2021 року № 36/3667. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 вказував, що, на його думку, пункт 1.2 рішення міської ради від 24 листопада 2021 року № 506/12 
є поширенням недостовірної інформації щодо його заяви від 23 червня 
2021 року № 36/3847.

Тому ОСОБА_2 просив захистити його права шляхом:
- визнання бездіяльності відповідача щодо розгляду клопотання від 
23 червня 2021 року № 36/3847 протизаконною;
- посилання відповідача у відповіді від 09 червня 2022 року № 8/7-438 на статтю 41 ЗК України і пункт 1.2 рішення міської ради від 24 листопада 
2021 року № 508/12, як на підставу відмови в розгляді клопотання від 
23 червня 2021 року № 36/384.7 визнати протизаконним;
- зобов`язати відповідача розглянути клопотання від 23 червня 2021 року 
№ 36/3847
- стягнути з відповідача моральну шкоду, нанесену йому у зв`язку з відмовою в розгляді клопотання від 23 червня 2021 року № 36/3847 в розмірі 
1 000 000,00 грн, оскільки така бездіяльність справила на нього негативний психологічний вплив, порушила звичний душевний стан, викликала сильні тривалі хвилювання і душевні переживання.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

Щодо ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2025 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 
2025 року

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Діяльність суду при здійсненні судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або 
є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та властивістю судового рішення, що набрало законної сили. За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет 
позову - це річ, щодо якої виник спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження 
№ 14-58цс18)).

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Разом із тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року 
у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Повторне звернення з тими самими вимогами з тих самих підстав фактично свідчить про намагання домогтися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод.

Подання нових доказів чи інше перефразування підстави позову не буде свідчити про пред`явлення іншого позову, у будь-якому випадку це буде тотожний позов (постанова Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 204/7727/19 (провадження № 61-1251св23)).

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про визнання бездіяльності Дніпровської міської ради щодо розгляду клопотання від 
23 червня 2021 року № 36/3847 протизаконною і зобов`язання Дніпровської міської ради розглянути клопотання від 23 червня 2021 року № 36/3847 до тих самих сторін, про той самий предмет позову та з тих самих підстав, що 
й у справі № 201/7637/22.

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження 
у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Процесуальне законодавство України не допускає подання позивачем нового позову про той самий предмет і з тих самих підстав, з яких вже 
є ухвалене судове рішення, що фактично полягатиме у переоцінці обставин, встановлених рішенням суду, яке набрало законної сили.

Аргументи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 було відмовлено 
у позові щодо заяви, а не стосовно клопотання, є безпідставними, оскільки, за обставинами цієї справи, ОСОБА_1 звернувся до Дніпровської міської ради із заявою від 23 червня 2021 року № 36/3847, до якої було додано клопотання, тобто воно є невід`ємною частиною заяви.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За таких обставин ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 
16 вересня 2025 року слід залишити без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

Щодо рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 09 жовтня 2025 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У касаційній скарзі заявник, крім іншого, посилається на порушення норм процесуального права судом першої інстанції, який розглянув справу, яка підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, 
у спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи.

Так, відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:
1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина четверта статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

Відповідно до частин першої - третьої статті 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У пункті 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України визначено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи 
у спорах в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У цій справі позивач звернувся до суду із позовом про визнання бездіяльності незаконною, визнання незаконним посилання на положення та пункт рішення, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди у розмірі 
1 000 000,00 грн.

Отже, ціна позову у справі становить 1 000 000,00 гривень.

Разом з тим, незважаючи на те що вказана сума значно перевищувала двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом
на 01 січня 2025 року (757 000,00 грн), Соборний районний суд
м. Дніпра ухвалою від 30 травня 2025 року відкрив провадження у справі 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Отже, суд першої інстанції неправомірно розглянув справу у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, порушивши зазначені вище норми процесуального права.

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Зазначене положення є імперативним для суду апеляційної інстанції.

Однак суд апеляційної інстанції не звернув уваги на процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції під час розгляду справи, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Оскільки суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, порушивши норми частини четвертої статті 274 ЦПК України, що відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а суд апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку у межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд.

Висновки за результатом розгляду касаційних скарг

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд 
є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник 
у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд розглянув 
у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року слід скасувати, 
а справу направити на новий апеляційний розгляд.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 
2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 
2025 року слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 
2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 
2025 року залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 09 жовтня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді: 	І. А. Воробйова   	
	А. Ю. Зайцев   	
	Є. В. Коротенко   	
	В. М. Коротун