ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 162/675/23 
провадження № 61-13327св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Калараша А. А., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., 

учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
відповідачі: Моторне (транспортне) страхове бюро України, Військова частина НОМЕР_1 , правонаступником якої є Військова частина НОМЕР_2 , 
третя особа - ОСОБА_4 , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Пилипчук Віктор Федорович, на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року, додаткове рішення Любешівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року, ухвалені у складі судді Савича А. С., та постанову Волинського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К., у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, Військової частини НОМЕР_1 , правонаступником якої є Військова частина НОМЕР_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення страхового відшкодування (регламентної виплати) та шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ), Військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 про стягнення страхового відшкодування (регламентної виплати) та шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). 

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року о 07 год 10 хв військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 , керуючи військовим легковим автомобілем «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_3 (на чорному фоні), який перебуває на балансі в/ч НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Р-14 із селища Любешів у напрямку села Дольськ, на 139 км + 400 м допустив зіткнення з велосипедистом, який рухався у зустрічному напрямку. Унаслідок зазначеної ДТП велосипедист ОСОБА_2 загинув на місці події. 

За фактом ДТП ІНФОРМАЦІЯ_4 року відкрито кримінальне провадження № 62022140130000116 за частиною першою статті 415 Кримінального кодексу України (далі - КК України), у межах якого позивачів визнано потерпілими. Досудове розслідування здійснюється слідчими Третього слідчого відділу (з дислокацією у місті Луцьку) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові. 

На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність власника військового автомобіля, яким керував ОСОБА_4 , не була застрахована. З огляду на те, що досудове розслідування триває та на час звернення до суду не було завершене, позивачі обрали спосіб захисту своїх прав шляхом подання цивільного позову. 

На час ДТП ОСОБА_4 керував закріпленим за ним автомобілем на законних підставах та виконував покладені на нього службові обов`язки, у зв`язку з чим відповідальність за завдану шкоду несе також роботодавець - в/ч НОМЕР_1 . 

Смерть ОСОБА_2 стала для його дружини - ОСОБА_1 - втратою чоловіка, а для дітей -  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - втратою батька, що спричинило значні моральні та психологічні страждання. З урахуванням принципів розумності та справедливості, позивачі оцінили завдану їм моральну шкоду у розмірі по 1 250 000,00 грн кожному. 

Враховуючи викладене, позивачі просили суд:
- стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 100 106,00 грн, з яких: 26 800,00 грн - моральна шкода, 9 556,00 грн - витрати на поховання, 56 000, 00 грн - витрати на спорудження надгробного пам`ятника, 7 750,00 грн - шкода, пов`язана з фізичним знищенням майна, а також витрати на професійну правничу допомогу; 
- стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 26 800,00 грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу; 
- стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 26 800,00 грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу; 
- стягнути з в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_4 на користь позивачів по 1 250 000,00 грн кожному на відшкодування моральної шкоди, а також витрати на професійну правничу допомогу. 

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 

Суди розглядали справу неодноразово. 

Любешівський районний суд Волинської області ухвалою від 27 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, та стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишив без розгляду. 

Любешівський районний суд Волинської області ухвалою від 27 жовтня 2023 року залучив ОСОБА_4 до участі у цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. 

Любешівський районний суд Волинської області рішенням від 20 березня 2024 рокупозов задовольнив частково. 

Стягнув з МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 88 395,00 грн, з яких: 26 800,00 грн - моральна шкода, 5 595,00 грн - витрати на поховання; 56 000,00 грн - витрати на спорудження надгробного пам`ятника. 

Стягнув з МТСБУ на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 26 800,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 

Стягнув з МТСБУ на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 26 800,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 

Стягнув із в/ч НОМЕР_1 на користь  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 300 000,00 грн кожному на відшкодування моральної шкоди. 

У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що внаслідок загибелі ОСОБА_2 у ДТП позивачам було заподіяно майнову та моральну шкоду. 

Встановивши, що на момент вчинення ДТП водій ОСОБА_4 перебував у трудових (службових) відносинах з в/ч НОМЕР_1 , на балансі якої перебував транспортний засіб марки «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_3 , суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди на в/ч НОМЕР_1 як володільця джерела підвищеної небезпеки. 

З огляду на принципи розумності, справедливості та співмірності суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з в/ч НОМЕР_1 , у сумі 300 000,00 грн на користь кожного з позивачів. 

Крім того, суд дійшов висновку, що, оскільки ДТП була скоєна працівником юридичної особи, яка не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність як власник транспортного засобу, відповідно до підпункту 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна позивачам унаслідок ДТП, підлягає відшкодуванню як страхове відшкодування за рахунок коштів фонду захисту потерпілих МТСБУ. 

Любешівський районний суд Волинської області додатковим рішенням від 05 квітня 2024 року стягнув з МТСБУ в дохід держави судовий збір у розмірі 488,20 грн, а з в/ч НОМЕР_1 - судовий збір у розмірі 3 093,60 грн. 

Стягнув з МТСБУ витрати на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розмірі по 199,48 грн кожному, а з в/ч НОМЕР_1 - витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 1 264,02 грн кожному з позивачів. 

У задоволенні решти заявлених вимог відмовив. 

Дослідивши надані представником позивачів адвокатом Пилипчуком В. Ф. докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, встановивши фактичний обсяг наданих послуг та з урахуванням заперечень відповідачів, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів - МТСБУ та в/ч НОМЕР_1 - на користь позивачів витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 16 450,00 грн пропорційно до задоволених позовних вимог (26,69 %). 

Крім того, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь держави судового збору у загальному розмірі 3 581,80 грн. 

Любешівський районний суд Волинської області додатковим рішенням від 10 травня 2024 року у задоволенні заяви відповідача МТСБУ про ухвалення додаткового рішення відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував додаткове рішення тим, що представник відповідача не довів факту реального понесення МТСБУ витрат на професійну правничу допомогу належними та допустимими доказами. Зокрема, додаткова угода № 994, долучена до заяви про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, підтверджує факт надання адвокатом правничих послуг клієнту, однак сама собою не є доказом здійснення оплати таких послуг. 

Також суд встановив, що в матеріалах справи відсутні рахунки, платіжні доручення чи інші документи, які б підтверджували фактичне здійснення МТСБУ оплати за надану правничу допомогу. 

Волинський апеляційний суд постановою від 15 серпня 2024 року апеляційні скарги позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подані представником Пилипчуком В. Ф. , та апеляційні скарги відповідачів в/ч НОМЕР_1 і МТСБУ задовольнив частково. 

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року, додаткове рішення Любешівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року, додаткове рішення Любешівського районного суду Волинської області від 10 травня 2024 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовив. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що на момент вчинення ДТП та на час ухвалення рішення у справі в/ч НОМЕР_1 не була розпорядником бюджетних коштів, не мала власного рахунку та входила до складу самостійного (окремого) фінансового господарства військової частини НОМЕР_2 (далі - в/ч НОМЕР_2 ). 

Крім того, станом на час ухвалення рішення існували директиви, якими з лютого 2024 року фактично розпочато процес переформування в/ч НОМЕР_1 шляхом її приєднання до в/ч НОМЕР_2 із припиненням статусу юридичної особи. Також автомобіль як основний засіб перебував на обліку у в/ч НОМЕР_2 , оскільки в/ч НОМЕР_1 перебувала на фінансовому забезпеченні у в/ч НОМЕР_2 . 

Колегія суддів звернула увагу на те, що за результатами службового розслідування встановлено: на момент скоєння ДТП солдат ОСОБА_4 не виконував обов`язків військової служби та використовував службовий транспортний засіб «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_3 (на чорному фоні), без відома командування. З огляду на це апеляційний суд вважав можливим застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1187 ЦК України. 

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлені позивачами вимоги про стягнення страхового відшкодування та шкоди, завданої внаслідок ДТП, стосуються прав та обов`язків ОСОБА_4 та в/ч НОМЕР_2 , а отже, не можуть бути розглянуті без залучення останніх до участі у справі як співвідповідачів. 

Верховний Суд постановою від 04 червня 2025 року касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє представник Пилипчук В. Ф. , задовольнив частково. 

Постанову Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року скасував, а справу в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до в/ч НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Суд касаційної інстанції мотивував постанову тим, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є юридична або фізична особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. У разі якщо службовий транспортний засіб перебував у момент скоєння ДТП у неправомірному володінні водія, відповідальність несе безпосередньо водій на загальних підставах. 

З матеріалів справи вбачається, що власником джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу «Mitsubishi Pajero», яким унаслідок ДТП було заподіяно шкоду позивачам, є в/ч НОМЕР_1 . 

Водночас обставини щодо того, що в/ч НОМЕР_1 не була розпорядником бюджетних коштів, не мала власного рахунку, перебувала у складі окремого фінансового господарства в/ч НОМЕР_2 , а також щодо наявності директив про її приєднання до в/ч НОМЕР_2 та обліку транспортного засобу у в/ч НОМЕР_2 , матеріалами справи належним чином не підтверджені. 

Апеляційний суд, не надавши належної оцінки зазначеним обставинам відповідно до вимог процесуального закону, фактично самоусунувся від вирішення спору по суті та дійшов передчасного висновку про неналежний склад сторін у справі, урахував виключно доводи заяви в/ч НОМЕР_2 про заміну неналежного відповідача. 

Крім того, апеляційний суд не надав належної правової оцінки матеріалам службового розслідування за фактом ДТП та не встановив наявності правових підстав для застосування частини третьої статті 1187 ЦК України у частині притягнення до відповідальності безпосередньо ОСОБА_4 . 

Щодо позовних вимог до МТСБУ про стягнення страхового відшкодування (регламентної виплати) на компенсацію витрат на поховання та витрат на спорудження надгробного пам`ятника суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги МТСБУ. Останнє не оскаржувало рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування (регламентної виплати) на компенсацію витрат на поховання у сумі 5 595,00 грн та витрат на спорудження надгробного пам`ятника у сумі 56 000,00 грн, а тому фактично погодилося з таким рішенням. 

Крім того, матеріали справи не містять доказів повноважень в/ч НОМЕР_1 на представництво інтересів МТСБУ у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог до МТСБУ не могли бути прийняті судом апеляційної інстанції та покладені в основу скасування рішення в цій частині. 

Таким чином, апеляційний суд безпідставно переглянув рішення суду першої інстанції в повному обсязі та скасував його в неоскарженій частині щодо стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування (регламентної виплати) на компенсацію витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, що є підставою для скасування постанови апеляційного суду в цій частині. 

Волинський апеляційний суд ухвалою від 02 вересня 2025 року залучив в/ч НОМЕР_2 до участі у цій справі як правонаступника відповідача в/ч НОМЕР_1 . 

Волинський апеляційний суд постановою від 22 вересня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подані представником Пилипчуком В. Ф. , залишив без задоволення. 

Апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 , правонаступником якої є в/ч НОМЕР_2 , задовольнив частково. 

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до в/ч НОМЕР_1 , правонаступником якої є в/ч НОМЕР_2 , про відшкодування моральної шкоди скасував і ухвалив у цій частині нове судове рішення. 

Додаткове рішення Любешівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року скасував. 

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до в/ч НОМЕР_1 , правонаступником якої є в/ч НОМЕР_2 , про відшкодування моральної шкоди відмовив. 

Компенсував в/ч НОМЕР_1 , правонаступником якої є в/ч НОМЕР_2 , за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 13 500,00 грн. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 20 вересня 2022 року № 9 транспортний засіб марки «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_3 (на чорному фоні), було закріплено за солдатом ОСОБА_4 . 

На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - в/ч НОМЕР_1 - не була застрахована. 

Згідно з матеріалами службового розслідування за фактом ДТП встановлено, що на момент її вчинення солдат ОСОБА_4 не виконував обов`язків військової служби та використовував службовий транспортний засіб без відома командування (наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 28 жовтня 2022 року № 74; довідка про обставини травми від 19 лютого 2023 року № 253/1). 

В акті розслідування нещасного випадку від 12 жовтня 2022 року, поясненнях військовослужбовців, а також в акті службового розслідування від 28 жовтня 2022 року зазначено, що солдат ОСОБА_4 самовільно, без дозволу командирів, у період з 22 год 00 хв 11 жовтня 2022 року до 07 год 00 хв 12 жовтня 2022 року залишив розташування мінометного взводу мінометної батареї в/ч НОМЕР_1 ; ДТП сталася не під час виконання ним обов`язків військової служби; виїзд автомобіля за межі підрозділу не був погоджений та не був помічений іншими військовослужбовцями. У зв`язку із самовільним залишенням місця служби та порушенням вимог військової дисципліни ОСОБА_4 притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено попередження про неповну службову відповідність. 

ОСОБА_4 акти службового розслідування та накази командира, винесені за його результатами, не оскаржував, а тому вони є чинними. 

Апеляційний суд також послався на положення абзаців п`ятого та восьмого частини 11 розділу ІІ Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 27 жовтня 2021 року № 332, відповідно до яких використання військовослужбовцем транспортних засобів у особистих цілях без відома командування та самовільне залишення місця служби є обставинами, за яких нещасні випадки не визнаються такими, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. 

Доводи представника позивачів про недопустимість матеріалів службового розслідування апеляційний суд відхилив, пославшись на те, що відзив в/ч НОМЕР_1 було направлено засобами поштового зв`язку завчасно, однак він надійшов до суду першої інстанції після ухвалення рішення з незалежних від відповідача причин, у зв`язку з чим письмові докази, долучені до відзиву, підлягають дослідженню судом апеляційної інстанції. 

Крім того, апеляційний суд зазначив, що відповідно до частини п`ятої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) висновки суду касаційної інстанції є обов`язковими для судів нижчих інстанцій під час нового розгляду справи. У постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року звернуто увагу на те, що під час попереднього апеляційного розгляду матеріали службового розслідування не отримали належної оцінки. 

Колегія суддів також відхилила посилання позивачів на те, що в/ч НОМЕР_1 не надала доказів звернення до правоохоронних органів з приводу самовільного залишення ОСОБА_4 місця служби, зазначивши, що правомірність та обґрунтованість акта службового розслідування і наказів командира можуть бути перевірені лише в порядку їх оскарження, а не в межах цієї цивільної справи. 

Апеляційний суд установив, що позовні вимоги до в/ч НОМЕР_1 заявлено на підставі частин першої та другої статті 1187, частини другої статті 1172 ЦК України та обґрунтовано тим, що відповідач як власник транспортного засобу несе відповідальність за шкоду, завдану фізичною особою під час виконання нею службових обов`язків. 

Оскільки згідно з матеріалами службового розслідування на момент ДТП ОСОБА_4 не виконував обов`язків військової служби та використовував транспортний засіб без відома командування, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення відповідальності на в/ч НОМЕР_1 з підстав, заявлених позивачами. 

З огляду на це апеляційний суд визнав, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до в/ч НОМЕР_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині. 

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову додаткове рішення суду першої інстанції від 05 квітня 2024 року про стягнення з відповідача судових витрат також підлягає скасуванню як похідне від основного рішення. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через представника Пилипчука В. Ф. подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням подальших уточнень просять постанову Волинського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року скасувати, а рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 квітня 2024 року в частині визначеного до стягнення з в/ч  НОМЕР_4 , правонаступником якої є в/ч НОМЕР_2 , розміру моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу - змінити, стягнувши з відповідача на користь кожного з позивачів по 1 250 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а також по 13 975,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявники зазначили, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16, від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1664/21 та у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2019 у справі № 355/1394/16, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 21 серпня 2020 року у справі № 905/1391/19, від 27 січня 2021 року у справі № 263/16183/18, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 01 листопада 2021 року у справі № 920/343/20, від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 607/11755/20, від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21, від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21. 

Уточнену касаційну скаргу заявники мотивували тим, що за результатами нового апеляційного перегляду справи апеляційний суд не мав процесуальних повноважень повторно розглядати апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_4 разом із апеляційними скаргами позивачів, оскільки за апеляційними скаргами відповідачів Волинський апеляційний суд уже ухвалив постанову від 15 серпня 2024 року, яку відповідачі до Верховного Суду не оскаржували. 

Крім того, скасувавши повністю додаткове рішення суду першої інстанції від 05 квітня 2024 року, апеляційний суд не врахував, що воно стосувалося не лише в/ч НОМЕР_1 , a й МТСБУ. Оскільки апеляційна скарга МТСБУ не розглядалася, апеляційний суд вийшов за межі апеляційного перегляду. 

Шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що перебуває у володінні роботодавця, підлягає відшкодуванню саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо водієм. 

Розмір моральної шкоди перебуває у прямому взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями та іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа. Такий розмір не є фіксованою величиною та визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи. 

Також заявники посилаються на принцип заборони погіршення становища особи, яка оскаржує судове рішення, зазначаючи, що особа не може опинитися у гіршому становищі порівняно з тим, якого вона досягла в попередній інстанції внаслідок подання власної скарги. 

На переконання заявників, апеляційний суд безпідставно врахував матеріали службового розслідування за фактом ДТП, оскільки такі матеріали були подані поза процесуальним порядком, визначеним статтями 83, 187, 191 ЦПК України, - після ухвалення рішення суду першої інстанції; їх копії сторонам не надсилалися; питання про їх приєднання не обговорювалися у судовому засіданні; поважність причин пропуску строків подання доказів не встановлено; відповідної ухвали про прийняття таких доказів не постановлено. 

За встановленими обставинами службового розслідування дії солдата ОСОБА_4 мали б кваліфікуватися як самовільне залишення військової частини або місця служби, відповідальність за яке передбачена статтею 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Водночас протоколу про адміністративне правопорушення складено не було, а судове рішення за результатами його розгляду не ухвалено. 

Крім того, на адресу Луцького зонального відділу військової служби правопорядку повідомлення в/ч НОМЕР_1 про самовільне залишення ОСОБА_4 місця служби не надходило, що, на думку заявників, свідчить про можливу недостовірність або неповноту матеріалів службового розслідування. 

Заявники звертають увагу на те, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, зокрема, під час прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок та повернення до місця служби. Відтак шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові (службові) обов`язки та керував транспортним засобом роботодавця, підлягає відшкодуванню саме роботодавцем. 

Отже, відповідальність за завдану шкоду, на думку заявників, має нести в/ч НОМЕР_1 , правонаступником якої є в/ч НОМЕР_2 . 

Заявники також зазначають, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає глибині моральних страждань позивачів, які втратили близьку людину (чоловіка та батька), а психологічні наслідки цієї втрати є довічними. 

Крім того, на їхню думку, суд першої інстанції, зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, порушив принципи диспозитивності та змагальності, оскільки не мав права зменшувати суму таких витрат з власної ініціативи без відповідного клопотання сторони. 

Аргументи інших учасників справи 

У грудні 2025 року  ОСОБА_4 , діючи через представника ОСОБА_6 , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить постанову апеляційного суду скасувати, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього суду є законними й обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 

На момент настання ДТП ОСОБА_4 перебував при виконанні службових обов`язків, оскільки за дозволом безпосереднього командування виїхав із місця розташування підрозділу до селища Любешів Камінь-Каширського району Волинської області з метою проведення ремонту службового автомобіля та здійснення банних процедур, після чого повертався до місця служби, коли сталася пригода. 

Таким чином, перебуваючи на шляху до місця несення служби, ОСОБА_4 виконував службові обов`язки. 

Водночас навіть у разі, якщо ОСОБА_4 не перебував при виконанні службових обов`язків та незаконно використовував службовий транспортний засіб (що він категорично заперечує), суд апеляційної інстанції не врахував положення частини четвертої статті 1187 ЦК України, відповідно до якого якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом чи іншим об`єктом сприяла недбалість його власника (володільця), шкода, завдана внаслідок його використання, зберігання або утримання, відшкодовується такими особами спільно - у частці, що визначається судом з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 17 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Любешівського районного суду Волинської області. 

24 листопада 2025 року матеріали справи № 162/675/23 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 18 лютого 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 07 вересня 2021 року № 22 ОСОБА_4 призвано на військову службу згідно зі статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та призначено на посаду. 

Наказом від 07 березня 2022 року ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та на всі види забезпечення як солдата - майстра-номера обслуги 2 мінометного взводу мінометної батареї. 07 березня 2022 року він прийняв посаду і приступив до виконання службових обов`язків. 

Відповідно до акта приймання благодійної допомоги у натуральній формі від 20 вересня 2022 року № 24 комісія, призначена командиром в/ч НОМЕР_1 , прийняла від ОСОБА_7 благодійну допомогу у вигляді транспортного засобу марки «Mitsubishi Pajero», VIN НОМЕР_5 . 

Згідно з актом приймання-передавання основних засобів від 20 вересня 2022 року в/ч НОМЕР_1 прийняла від ОСОБА_7 автомобіль «MitsubishI Pajero», VIN НОМЕР_5 . 

Актом введення в експлуатацію основних засобів підтверджується, що зазначений автомобіль введено в експлуатацію у в/ч НОМЕР_1 . 

Відповідно до технічного талона транспортного засобу серії НОМЕР_8, автомобіль «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_3 , належить в/ч НОМЕР_1 ( місто Луцьк ). 

Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 20 вересня 2022 року № 9 транспортний засіб марки «Mitsubishi Pajero», шасі (кузов) НОМЕР_7 , 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , закріплено за солдатом ОСОБА_4 

ІНФОРМАЦІЯ_4 року о 07 год 10 хв військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючи військовим транспортним засобом марки «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_3 (на чорному фоні), який перебуває на балансі зазначеної військової частини, рухаючись автомобільною дорогою Р-14 зі смт Любешів у напрямку с. Дольськ на 139 км + 400 м, допустив зіткнення з велосипедистом, який рухався у зустрічному напрямку. Унаслідок ДТП велосипедист ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , загинув на місці події. 

На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу (в/ч НОМЕР_1 ) не була застрахована. 

Позивач ОСОБА_1 є дружиною загиблого, а позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - його дочками. 

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові, 24 жовтня 2022 року звернулося до командування в/ч НОМЕР_1 із запитом про надання матеріалів службового розслідування щодо ОСОБА_4 за фактом вчинення ДТП. 

Згідно з матеріалами службового розслідування за фактом ДТП встановлено, що на момент її скоєння солдат ОСОБА_4 не виконував обов`язків військової служби та використовував службовий транспортний засіб «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_3 (на чорному фоні), без відома командування (наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 28 жовтня 2022 року № 74; довідка про обставини травми від 19 лютого 2023 року № 253/1). 

Апеляційний суд також з`ясував, що відповідно до акта проведення розслідування нещасного випадку від 12 жовтня 2022 року, пояснень ОСОБА_8 , ОСОБА_9 від 12 жовтня 2022 року та акта службового розслідування за фактом скоєння ДТП військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_4 від 28 жовтня 2022 року встановлено, що у день вчинення ДТП ОСОБА_4 самовільно, без дозволу командирів, у період з 22 год 00 хв 11 жовтня 2022 року до 07 год 00 хв 12 жовтня 2022 року залишив розташування 2 мінометного взводу мінометної батареї в/ч НОМЕР_1 . ДТП сталася не під час виконання ним обов`язків військової служби. Виїзд автомобіля за межі розташування взводу іншими військовослужбовцями помічений не був. Автомобіль, що належить в/ч НОМЕР_1 , на якому солдат незаконно вибув, перебував поза межами розташування підрозділу. 

У зв`язку із самовільним залишенням розташування військової частини та порушенням вимог наказів командування, що призвело до настання ДТП, у якій загинув місцевий житель, солдата ОСОБА_4 притягнуто до дисциплінарної відповідальності з оголошенням попередження про неповну службову відповідність. 

Наведені акт службового розслідування та накази командира, винесені за результатами службового розслідування, ОСОБА_4 не оскаржувалися та є чинними. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються тільки в частині вирішення позовної вимоги до в/ч НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, та розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає ці рішення лише в зазначеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду повною мірою не відповідає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

У частині першій статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). 

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. 

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. 

У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. 

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. 

За змістом статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а також - незалежно від вини заподіювача шкоди, якщо її завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. 

Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 

Аналіз положень статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави для висновку, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє таким транспортним засобом, не є суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. 

У такому випадку належним суб`єктом відповідальності є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. 

Отже, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що перебуває у володінні роботодавця, підлягає відшкодуванню саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо водієм. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, на яку посилалися заявники у касаційній скарзі, зробила висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. 

Верховний Суд у постановах від 21 лютого 2019 року у справі № 355/1394/16, від 21 серпня 2020 року у справі № 905/1391/19, від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21, на які також посилалися заявники у касаційній скарзі, зазначив, що тлумачення частини першої статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. 

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку. 

У справі, що переглядається, суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року внаслідок ДТП за участю військовослужбовця ОСОБА_4 , який керував транспортним засобом марки «Mitsubishi Pajero», що перебував на балансі в/ч НОМЕР_1 та був закріплений за ним наказом командира, загинув ОСОБА_2 . 

Позивачі - дружина та діти загиблого - звернулися до суду з позовом, зокрема до в/ч НОМЕР_1 як володільця джерела підвищеної небезпеки про відшкодування моральної шкоди. 

За змістом статті 1187 ЦК України належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є юридична або фізична особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Водночас, якщо транспортний засіб на момент заподіяння шкоди перебував у неправомірному володінні іншої особи, відповідальність може покладатися безпосередньо на таку особу на загальних підставах цивільно-правової відповідальності. 

Отже, визначальним для правильного вирішення спору є з`ясування, чи вибув транспортний засіб із володіння військової частини всупереч її волі у розумінні частини другої статті 1187 ЦК України, чи ж перебував у сфері її управління як законного володільця. 

Матеріалами справи встановлено, що транспортний засіб «Mitsubishi Pajero» перебував на балансі в/ч НОМЕР_1 , був введений в експлуатацію та закріплений за військовослужбовцем ОСОБА_4 наказом командира. Доступ до транспортного засобу він отримав саме у зв`язку з проходженням військової служби.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову до військової частини, зазначив, що на момент ДТП військовослужбовець не виконував службових обов`язків та самовільно залишив розташування частини, а тому використовував транспортний засіб без дозволу командування. 

Однак такий висновок апеляційного суду не можна визнати таким, що ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи та правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке. 

Сам собою факт дисциплінарного порушення або використання транспортного засобу з порушенням внутрішніх правил служби не свідчить про його неправомірне заволодіння у розумінні частини другої статті 1187 ЦК України. Для застосування цієї норми необхідно встановити протиправне вибуття джерела підвищеної небезпеки з володіння власника або законного володільця всупереч його волі (наприклад, у разі викрадення, захоплення чи інших дій, що позбавляють володільця можливості здійснювати контроль над майном). 

Матеріали справи не містять доказів викрадення автомобіля, його захоплення або іншого протиправного вибуття з володіння військової частини. Навпаки, транспортний засіб був закріплений за військовослужбовцем, перебував у сфері управління військової частини та використовувався особою, яка мала до нього доступ саме в силу службового становища. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц сформулювала правовий висновок, відповідно до якого у разі заподіяння шкоди транспортним засобом, яким керує працівник у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, відповідальність несе законний володілець такого транспортного засобу, а не працівник. 

Додатково слід зазначити, що відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи. Таким чином, покладення відповідальності на військову частину як законного володільця джерела підвищеної небезпеки не позбавляє її права у встановленому законом порядку звернутися з регресною вимогою до військовослужбовця у разі наявності підстав. 

Надання апеляційним судом вирішального значення матеріалам службового розслідування є помилковим, оскільки такі матеріали регулюють питання дисциплінарної відповідальності військовослужбовця, але не визначають цивільно-правові наслідки у розумінні статті 1187 ЦК України та не можуть змінювати належного суб`єкта відповідальності. 

Враховуючи встановлений судами факт смерті потерпілого внаслідок ДТП та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями водія і настанням шкоди, а також відсутність доказів протиправного вибуття транспортного засобу з володіння в/ч НОМЕР_1 , підстави для звільнення останньої від відповідальності відсутні. 

Таким чином, апеляційний суд неправильно застосував положення статті 1187 ЦК України та безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для відповідальності військової частини як володільця джерела підвищеної небезпеки, у зв`язку з чим постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню. 

З урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до в/ч НОМЕР_1 , правонаступником якої є в/ч НОМЕР_2 , про відшкодування моральної шкоди є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню в силі. 

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та необхідність залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до в/ч НОМЕР_1 , правонаступником якої є в/ч НОМЕР_2 , відповідно, відсутні правові підстави для скасування додаткового рішення суду першої інстанції. 

Згідно зі статтями 133, 137, 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторону, яка програла спір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Додаткове рішення суду першої інстанції було ухвалене саме з метою вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до результатів розгляду справи та є складовою частиною основного рішення. 

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до в/ч НОМЕР_1 підлягає залишенню в силі, правових підстав для перегляду або скасування додаткового рішення від 05 квітня 2024 року в частині відшкодування судових витрат за рахунок в/ч НОМЕР_1 немає. 

Таким чином, додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення судових витрат з в/ч НОМЕР_1 підлягає залишенню в силі. 

Водночас доводи касаційної скарги про те, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає глибині моральних страждань позивачів, є необґрунтованими з огляду на таке. 

Відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується у разі заподіяння фізичній особі душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою іншої особи, а її розмір визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала шкоди, інших обставин справи, з урахуванням вимог розумності та справедливості. 

Моральна шкода за своєю правовою природою не підлягає точному математичному обчисленню, а її розмір не є фіксованою величиною. Визначення розміру такого відшкодування належить до дискреційних повноважень суду, який оцінює всі встановлені у справі обставини в їх сукупності. 

Суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, врахував характер правопорушення, наслідки ДТП, факт смерті близької особи для позивачів, ступінь моральних страждань, а також принципи розумності, виваженості та справедливості. 

Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди із здійсненою судом оцінкою доказів та розміром визначеної компенсації, однак не містять посилань на неправильне застосування норм матеріального права або істотні порушення норм процесуального права. 

Сам собою факт втрати близької людини та довічність психологічних наслідків такої втрати не означає обов`язковості задоволення вимог у заявленому позивачами розмірі, оскільки суд повинен забезпечити баланс між характером завданих страждань і засадою справедливості, уникаючи як символічності, так і надмірності відшкодування. 

Щодо доводів касаційної скарги про порушення судом першої інстанції принципів диспозитивності та змагальності під час зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке. 

У цій справі суд першої інстанції здійснив розподіл судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, що відповідає вимогам частини третьої статті 141 ЦПК України. 

Як убачається з матеріалів справи, позовні вимоги були задоволені частково, у зв`язку з чим суд обґрунтовано визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню, з урахуванням частки задоволених вимог, принципів розумності та співмірності. 

Такий підхід узгоджується із процесуальним законом і не свідчить про порушення принципів диспозитивності чи змагальності, оскільки суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, зобов`язаний перевірити їх фактичність, необхідність та обґрунтованість незалежно від позиції сторін. 

Отже, підстав для висновку про неправильний розподіл судових витрат або істотне порушення норм процесуального права судом першої інстанції не встановлено. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 

Оскільки апеляційний суд належним чином не спростував установлених судом першої інстанції фактичних обставин справи та не навів переконливих мотивів їх помилковості, а фактично здійснив переоцінку доказів, які були досліджені й оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог статей 76-82, 89 ЦПК України та з урахуванням доводів і заперечень сторін, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до в/ч НОМЕР_1 , правонаступником якої є в/ч НОМЕР_2 , про відшкодування моральної шкоди, а також додаткового рішення цього ж суду в частині відшкодування судових витрат за рахунок в/ч НОМЕР_1 відповідно до положень статті 413 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». 

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. 

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2023 року становив 2 684,00 грн. 

У підпункті 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

Відповідно до частини сьомої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. 

У разі подання касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 зазначеного Закону становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. 

У позовній заяві, поданій у серпні 2023 року, позивачі просили, зокрема, стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь кожного з них по 1 250 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, що загалом становить 3 750 000,00 грн. 

З огляду на встановлені законодавством межі ставки судового збору, розмір судового збору за подання такої позовної вимоги становив 13 420,00 грн (5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Відповідно, за подання касаційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 26 840,00 грн (13 420,00 грн ? 200 %). 

Водночас відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. 

У частині шостій статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 

Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь трьох позивачів по 300 000,00 грн кожному, що загалом становить 900 000,00 грн, тобто 24 відсотки від заявленої до стягнення суми (900 000,00 грн із 3 750 000,00 грн). 

За таких обставин з в/ч НОМЕР_2 , як правонаступника в/ч НОМЕР_1 , підлягає стягненню на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги пропорційно задоволеній частині вимог у розмірі 6 441,60 грн (26 840,00 грн ? 24 %). 

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Пилипчук Віктор Федорович, задовольнити частково. 

Постанову Волинського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року скасувати, а рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 , правонаступником якої є Військова частина НОМЕР_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та додаткове рішення Любешівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року в частині відшкодування судових витрат за рахунок Військової частини НОМЕР_1 залишити в силі. 

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь держави судові витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 6 441 (шість тисяч чотириста сорок одна) грн 60 коп. за перегляд справи у суді касаційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. А. Калараш  	
	С. О. Карпенко  	
	С. Ю. Мартєв  	
	В. В. Пророк