Номер провадження: 22-ц/813/6379/26 
Справа № 752/8869/19
Головуючий у першій інстанції Кремер І. О.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , малолітньої доньки ОСОБА_3 , відповідач – ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_6 
на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2024 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеси, у складі: судді Кремер І.О. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , малолітньої доньки ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в спілкуванні неповнорідних брата і сестри та встановлення способів спілкування неповнорідних брата і сестри,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 та малолітньої дочки ОСОБА_2 , звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у спілкуванні неповнорідних брата і сестри та встановлення способів їхнього спілкування.
Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є неповнорідними братом та сестрою, які мають спільного батька ОСОБА_1 .
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року.
Малолітні брат ОСОБА_2 та сестра ОСОБА_2 не проживають разом, проте вони мають право на спілкування відповідно до статті 259 СК України. Сторони у справі зобов`язані сприяти їхньому спілкуванню між собою.
Позивач зазначав, що відповідачка ОСОБА_4 , разом з якою проживає малолітня ОСОБА_2 , чинить перешкоди у побаченнях з братом, чим фактично перешкоджає їхньому спілкуванню між собою та підтриманню сімейних (родинних) зв`язків.
Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 та малолітньої дочки ОСОБА_2 , з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 28 серпня 2019 року та із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 8 Конвенції про права дитини, ст. 26, 155, 159, 259, 263 СК України, 291 ЦК України просив:
зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у спілкуванні, зустрічах (побаченнях) малолітнього ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_2 ;
визначити ОСОБА_2 такий спосіб спілкування, зустрічі (побачення) з малолітньою ОСОБА_2 : особисті зустрічі (побачення) кожного першого та третього вівторка місяця з 17 год 00 хв до 19 год 00 хв, кожної першої та третьої суботи місяця з 12 год 00 хв до 15 год 00 хв, кожного другого та четвертого понеділка місяця з 17 год 00 хв до 19 год 00 хв поблизу місця проживання в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , у присутності ОСОБА_1 , без присутності матері ОСОБА_4 та / або інших представників, членів сім`ї дитини зі сторони матері дитини, до досягнення малолітньою ОСОБА_2 десятирічного віку;
визначити такий порядок виконання рішення суду: зобов`язати ОСОБА_4 забезпечувати побачення ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_2 кожного першого та третього вівторка місяця з 17 год 00 хв до 19 год 00 хв, кожної першої та третьої суботи місяця з 12 год 00 хв до15 год 00 хв та кожного другого та четвертого понеділка місяця з 17 год 00 хв до 19 год 00 хв поблизу місця проживання дитини в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля за адресою: АДРЕСА_1 , до досягнення дитиною десятирічного віку.
Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 30 травня 2019 року передав справу № 752/8869/19 за підсудністю до Суворовського районного суду міста Одеси (т. 1, а.с. 30-31).
Суворовський районний суд міста Одеси (на сьогодні назву суду змінено на Пересипський районний суд міста Одеси відповідно до Закону України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів») ухвалою від 03 вересня 2019 року залучив до участі у справі № 752/8869/19 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради як орган опіки та піклування (т. 1, а.с. 165).
Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала, зазначивши у відзиві, що у позивача відсутні повноваження на представництво дітей, відсутні перешкоди з її боку для зустрічей дітей, відсутні докази створення нею перешкод, наявністю об`єктивних та суб`єктивних обставин, які унеможливлюють реалізацію зустрічей дітей за участю позивача. Позов містить недостовірні відомості про місце проживання дочки, не містить істотних для вирішення справи фактичних даних про місце проживання та утримання сина позивача та судовий спір про спосіб участі у вихованні дочки та спілкуванні з дочкою. Відсутні відомості про місце проживання сина позивача, який фактично проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_5 в м. Дніпрі. ОСОБА_5 ніколи не зверталася до неї із пропозицією організації зустрічі неповнорідного брата та сестри. На момент звернення позивача до суду із вимогами про зобов`язання її не чинити перешкоди у зустрічах дітей, права малолітнього ОСОБА_2 не були порушені. Позивач, який проживає на відстані 464 км від свого сина, не будучи пов`язаним спільним побутом із своїм сином, в односторонньому порядку не вправі вирішувати питання щодо зустрічей його малолітнього сина із неповнорідною малолітньою сестрою. Після розлучення дочка ОСОБА_7 постійно проживає з нею, знаходиться на її утриманні. Після проживання окремо позивач почав проявляти агресивну поведінку щодо неї, з`ясування стосунків перетворилося у конфлікти із погрозами, дочка почала ховатися від батька, говорити, що він її лякає та відмовлятися від зустрічей з ним, психіка дитини травмована (т. 1, а.с.61-66).
У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_8 зазначав, що фактично відповідачка ОСОБА_4 та дочка проживають в м. Києві, що доводи про насильство з боку ОСОБА_1 не відповідають дійсності. ОСОБА_5 як матір сина ОСОБА_9 надала письмову згоду щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_9 з батьком ОСОБА_1 . Мета ОСОБА_4 унеможливити зустрічі ОСОБА_3 з будь-ким зі сторони батька ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 179-182).
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 07 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні в матеріалах справи докази вказують на неможливість на сьогодні участі батьків під час спілкування дітей через нерозв`язані між ними інші спори.
Суд вважав, що запропонований спосіб спілкування дітей є неприйнятним через незручне місце побачень дітей, яке віддалене від місць їх проживання, та присутність однієї сторони спору без іншої, що унеможливлює виконання норми статті 141 СК України. Іншого порядку сторони не запропонували, зустрічного позову з визначенням порядку спілкування брата та сестри не подано, клопотань щодо експертного дослідження прийнятності зазначеного способу спілкування дітей не надано.
Місцевий суд також зазначив, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності перешкод у спілкуванні дітей (т. 2, а.с. 12-14).
Не погодившись із рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2019 року, позивач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку (т. 2, а.с. 29-36).
Одеський апеляційний суд постановою від 10 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2019 року залишив без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Позивач не спростував надані відповідачкою психоконсультаційні дослідження малолітньої ОСОБА_2 та висновок експертів, відповідно до яких у дитини наявна сепараційна тривога у разі відсутності матері, та що для забезпечення найкращих інтересів дитини слід припинити зустрічі з батьком.
Посилання позивача на можливість встановлення судом іншого порядку та місця виконання рішення суду апеляційний суд не взяв до уваги, оскільки фактично це є зміною позовних вимог, що на стадії апеляційного розгляду не допускається (т. 2, а.с. 158-161).
Не погодившись із рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2019 року та постановою Одеського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , оскаржив їх у касаційному порядку (т. 2, а.с. 164-178).
Верховний Суд постановою від 09 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 та малолітньої дочки ОСОБА_2 , задовольнив частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-16596св20).
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову із двох взаємовиключних підстав.
Апеляційний суд не дослідив належним чином факт наявності / відсутності дій відповідачки, які свідчили б про створення нею перешкод у спілкуванні неповнорідних брата та сестри, встановлення якого є першочерговим завданням суду у цій справі. Недоведеність цього факту позивачем є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові (т. 2, а.с. 225-230).
Під час нового апеляційного перегляду справи ОСОБА_1 подав заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме щодо зазначення адреси побачень дітей просив виключити словосполучення « АДРЕСА_1 » (т. 3, а.с. 14-18).
Одеський апеляційний суд ухвалою від 21 лютого 2023 року залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_5 .
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_5 , яка є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого заявлений позов (т. 3, а.с. 84-85).
Одеський апеляційний суд ухвалою від 07 березня 2023 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відмову від частини позовних вимог щодо зазначення адреси побачень ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 .
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що задоволення заяви ОСОБА_1 про відмову від зазначення у позові адреси побачень ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_1 , призведе до встановлення судом іншого порядку та місця виконання рішення суду, що є неприпустимим. Отже, у цьому випадку позивач фактично заявив про зміну позовних вимог, які не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції на підставі положень частини шостої статті 367 ЦПК України (т. 3, а.с. 208-208зв.).
Одеський апеляційний суд постановою від 07 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2019 року змінив, виклав його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про відсутність створення ОСОБА_4 перешкод у спілкуванні неповнорідних брата та сестри, необґрунтовано зазначив в оскаржуваному судовому рішенні про те, що запропонований ОСОБА_1 спосіб (порядок) спілкування неповнорідних малолітніх сестри і брата через незручне місце побачень дітей, яке віддалене від місць їх проживання, суперечить інтересам малолітньої ОСОБА_2 , тобто відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з двох взаємовиключних підстав (т. 3, а.с. 213-215зв.).
Не погодившись із рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2019 року, ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року, ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 березня 2023 року та постановою Одеського апеляційного суду від 07 березня 2023 року, ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , оскаржив їх в касаційному порядку (т. 4, а.с. 1-6зв.).
Верховний Суд постановою від 05 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 та малолітньої дочки ОСОБА_2 , задовольнив частково. Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 березня 2023 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 61-4199св23).
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, з метою забезпечення якнайкращих інтересів малолітніх дітей не дослідили належним чином факт наявності / відсутності дій відповідачки, які б свідчили про створення нею перешкод у спілкуванні неповнорідних брата та сестри, не з`ясували думку дітей щодо суті спору.
Суд апеляційної інстанції відхилив заяву позивача про відмову від частини позовних вимог, не перевіривши при цьому, що саме мав на увазі позивач, звертаючись до суду з відповідною заявою (т. 4, а.с. 56-66).
Суворовський районний суд міста Одеси ухвалою від 08 квітня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про відмову від частини позовних вимог задовольнив. Прийняв відмову ОСОБА_1 від позовних вимог у частині визначення місця побачення брата та сестри за адресою: АДРЕСА_1 та в частині до досягнення малолітньою ОСОБА_2 десятирічного віку. Провадження у справі № 523/8869/19 у зазначеній частині позовних вимог закрив. У решті позовних вимог продовжив розгляд справи (т. 5, а.с. 94-96).
Оскаржуваним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2024 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 23 вересня 2024 року про виправлення описки позов ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 та малолітньої дочки ОСОБА_2 , задоволено частково.
Визначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі способи спілкування та зустрічі з неповнорідною малолітньою сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановивши систематичні побачення та можливість вільного з нею спілкування:
кожну четверту неділю місяця з 11 год 00 хв до 15 год 00 хв – з визначенням місця зустрічі за погодженням сторін у місті Одесі у присутності батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 ОСОБА_4 .
Ухвалив під час організації побачень враховувати розпорядок дня дітей, стан здоров`я, бажання дітей.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що перешкоди з боку відповідачки ОСОБА_4 у вільному спілкуванні ОСОБА_2 з братом ОСОБА_2 відсутні, оскільки сама ОСОБА_2 заперечує проти такого спілкування (т. 6, а.с. 45-58).
Не погодившись із рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2024 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 оскаржили його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити і ухвалити рішення про:
зобов`язання ОСОБА_4 усунути перешкоди у спілкуванні (побаченнях) малолітнього ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_10 ;
визначення ОСОБА_11 наступного способу спілкування (побачень) з малолітньою ОСОБА_10 , а саме:
особисті зустрічі (побачення) кожного першого та третього вівторка місяця з 17:00 годин до 19:00 годин; кожної першої та третьої суботи місяця з 12:00 годин до 15:00 годин; кожного другого та четвертого понеділка місяця з 17:00 годин до 19:00 годин поблизу місця проживання в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля ОСОБА_3 у присутності батька ОСОБА_1 без присутності ОСОБА_4 та/або інших представників, членів сім`ї дитини зі сторони матері дитини;
визначення наступного порядку виконання рішення суду, а саме:
зобов`язання ОСОБА_4 забезпечувати побачення ОСОБА_11 з малолітньою ОСОБА_10 кожного першого та третього вівторка місяця з 17:00 годин до 19:00 годин; кожної першої та третьої суботи місяця з 12:00 годин до 15:00 годин; кожного другого та четвертого понеділка місяця з 17:00 годин до 19:00 годин поблизу місця проживання в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля (т. 6 а.с. 78-88, уточнення т. 6 а.с. 97-99).
Доводами апеляційної скарги позивача є незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке полягає у наступному. Мотиви зменшення зустрічей з одного разу на тиждень до одного разу на місяць є такими, що не забезпечують поновлення прав дітей на спілкування у повній мірі. Безпідставно відмовлено у задоволенні вимоги про усунення перешкод у спілкуванні (побаченнях) ОСОБА_2 з ОСОБА_10 . 
Відповідно до статті 5 Конвенції про контакт з дітьми контакт між дитиною та особою, що не є її батьками, відбувається з урахуванням найвищих інтересів дитини та може бути встановлено контакт між дитиною та особами, що не є її батьками, але мають сімейні зв`язки з дитиною. ОСОБА_12 та ОСОБА_3 мають сімейні зв`язки як брат та сестра. Вказана Конвенція зазначає, що контакт з дітьми це не лише перебування дитини протягом обмеженого періоду разом з особою, чи зустріч з такою особою, але будь-яку форму спілкування між дитиною і особою та надання інформації такій особі про дитину або дитині про таку особу. ОСОБА_4 в суді відмовилась надавати відомості про місце навчання дитини ОСОБА_13 як представнику дитини ОСОБА_9 та дитини ОСОБА_7 , що є прямим підтвердженням перешкод зі сторони відповідача. ОСОБА_4 заборонила органу опіки та піклування надавати ОСОБА_1 інформацію про дитину ОСОБА_7 . Відповідач не надала доказів виконання частини 3 статті 259 СК України сприяння спілкуванню ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . 
Щодо думки дітей, то ОСОБА_12 , який набув статус неповнолітньої особи, надав суду письмову заяву, де висловив свою позицію щодо спору, яка судом не врахована. ОСОБА_3 допитана через відеоконференцію, його зауваження щодо опитування «якоїсь дитини» без її ідентифікації та встановлення особи на підставі «якогось документу» проігноровані. Заперечує, що опитування проводилось саме ОСОБА_3 . Дитина, яку опитував суд, давала завідомо неправдиві відомості під час опитування, тобто брехала. Враховуючи факт брехні, який вважає доведеним, невідомої дитини, покази свідчення її під час опитування дитини не можуть братися до уваги. В інтересах дитини є підтримання зв`язків із родиною, забезпечення для неї безпечного, звичного та благополучного середовища для її розвитку. 
Щодо оцінки думки дитини, яку опитав суд, то незважаючи на те, що практика суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути наділені належною вагою, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з їхніми інтересами з дитиною. Право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як ефективне надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів. Зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може зашкодити її здоров`ю та розвитку. Суд має враховувати, у першу чергу, інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційному стану. ОСОБА_12 , якому виповнилося 14 років, є дитиною, яка має своє бачення щодо контакту з сестрою ОСОБА_7 , таке своє бачення він висловив письмово. ОСОБА_3 має бути допитана в суді апеляційної інстанції для з`ясування її думки щодо зустрічей брата та сестри.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_2 до апеляційного суду не надходив.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити рішення про відмову у позові (т. 6 а.с. 107-109).
Доводами апеляційної скарги відповідачки є незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке полягає у наступному. Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 як матір малолітньої ОСОБА_3 зазначала, що донька не бажає бачитись з неповнорідним братом та категорично не бажає бачитись з батьком, який супроводжуватиме такі зустрічі, через страх викрадення батьком та наявністю у судах невирішених справ про позбавлення батька батьківських прав та про зустрічі батька з донькою, а тому допускає зустрічі доньки з неповнорідним братом у супроводі матері ОСОБА_14 замість батька ОСОБА_1 . Заперечуючи проти позову, матір ОСОБА_9 відповідачка ОСОБА_5 зазначала, що ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_4 не сприяв спілкуванню неповнорідних брата і сестри, у зв`язку з чим діти бачились лише декілька разів та майже не пам`ятають один одного. ОСОБА_5 вважала, що у даній справі ОСОБА_1 використовує їх спільного сина ОСОБА_9 проти його волі з метою переслідування колишньої дружини ОСОБА_4 ; вважала, що супровід зустрічей між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 можливий за участі матерів без участі батька ОСОБА_1 , що дозволить запобігти конфліктів та зберегти душевний спокій обох дітей. 
Будучи заслуханою у суді, ОСОБА_3 пояснила, що не бажає бачитись з батьком та членами його сім`ї, у тому числі з неповнорідним братом, просила залишити її у спокої. За приписами статті 12 Конвенції ООН, статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Відповідно до Європейської конвенції про здійснення прав дітей рішення у справах, що стосуються дитини, приймаються в найкращих інтересах дитини. Суд не надав належної оцінки висловленої думки дитини крізь призму принципу забезпечення найкращих інтересів дитини з позиції доказового значення у вирішенні спору. З`ясувавши, що малолітня ОСОБА_3 не пам`ятає неповнорідного брата та протягом шести років не відчувала потреби у спілкуванні з неповнорідним братом, а також не встановивши порушення прав малолітньої ОСОБА_3 , суд зобов`язав матір ОСОБА_7 та відповідно саму дитину примусово зустрічатися з неповнорідним братом. Встановивши категоричне неприйняття малолітньою ОСОБА_10 свого біологічного батька, а також встановивши, що у провадженні судів залишаються невирішеними справи про позбавлення батька батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 (справа № 523/10535/21), а також про визначення способу участі батька у спілкуванні з дочкою ОСОБА_7 (справа № 752/21544/18), суд визначив порядок зустрічей ОСОБА_3 з неповнорідним братом у супроводі батька. 
Суд встановив та констатував у рішенні, що малолітня ОСОБА_3 доволі негативно та агресивно відноситься до ОСОБА_1 , але не обґрунтував у рішенні, яким чином таке сприйняття дитиною біологічного батька корелюється із визначеним судом форматом зустрічей дітей у супроводі батька. Проведення зустрічей неповнорідних брата і сестри у супроводі батька, який знаходиться у конфліктних стосунках з матерями обох дітей та чинить психотравмуючий вплив на малолітню ОСОБА_7 , за наявності можливості проведення таких зустрічей у супроводі матерів обох дітей, які знаходяться у добрих стосунках між собою, у рішенні не мотивовано. Норма статті 259 СК України стосується немайнових прав дитини, реалізація такого права визначається добровільним характером, норма права спрямована на захист прав дітей від перешкод з боку батьків у спілкуванні, а не на примушування дітей до зустрічей проти волі дітей, як помилково вважав суд. Судова практика виходить з того, що вплив на волевиявлення дітей фактично є примушуванням дітей, що може привести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Примушуючи малолітню ОСОБА_3 до реалізації її особистих немайнових прав, суд не дотримався основних завдань судового захисту порушених прав та інтересів. Обидві матері дітей проголосили про відсутність перешкод для зустрічей дітей та готовність супроводжувати такі зустрічі. Під час нового розгляду справи встановлено відсутність порушення прав за захистом яких біологічний батько дітей звернувся до суду, що є самостійною підставою для відмови у позові, який помилково задоволено (т. 6, а.с. 107-109).
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки позивач ОСОБА_1 заперечив щодо змісту вимог апеляційної скарги представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 (т. 6 а.с. 134-140).
Постановою Одеського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2024 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 23 вересня 2024 року про виправлення описки скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 7, а.с. 51-57зв.).
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до суду як законний представник сина ОСОБА_9 та дочки ОСОБА_7 , водночас мати ОСОБА_9 – ОСОБА_5 не підтримує позовних вимог ОСОБА_1 , а мати ОСОБА_15 заперечує вчинення нею будь-яких дій, які порушують особисте немайнове право неповнорідних брата та сестри на спілкування.
Апеляційний суд, заслухавши у судовому засіданні думку малолітньої ОСОБА_2 , надавши оцінку поясненням малолітнього ОСОБА_2 , матерів дітей – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважав, що порушення особистого немайнового права неповнорідних брата ОСОБА_9 та сестри ОСОБА_7 , які не проживають разом, на спілкування між собою діями матері ОСОБА_15 не доведено, що має наслідком відмову в позові.
Зазначив, що немає підстав для висновку про те, що між дітьми існувало спілкування, якого вони були позбавлені через перешкоди, які, за доводами ОСОБА_1 , створює ОСОБА_4 .
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що саме собою небажання дитини Єлизавети наразі спілкуватися з братом та батьком, відсутність прихильності до них тощо не може бути покладено в основу рішення, оскільки таке небажання зумовлене ситуацією, яка склалася між сторонами. Для налагодження стосунків, зміни думки дитини та виникнення у неї бажання на спілкування та зустрічі з батьком та іншими родичами з боку батька має передувати створення для дитини спокійного, безпечного у її сприйнятті середовища, позбавленого будь-якого психологічного тиску та примушування, відповідного якнайкращим інтересам дитини.
Оскільки встановлення судовим рішенням способу спілкування неповнорідних брата та сестри може мати місце лише у разі доведеності факту існування перешкод з боку відповідачки ОСОБА_4 у такому спілкуванні, що доказами, достатніми для такого висновку, не підтверджено, то оцінка обґрунтованості заявленому ОСОБА_1 способу спілкування та зустрічей за таких обставин не надається.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2026 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали стосовно ОСОБА_4 відмовлено.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , малолітньої доньки ОСОБА_3 , задоволено частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 7, а.с. 167-181).
17.04.2026 вказана справа надійшла до апеляційного суду і в порядку розподілу судової справи розподілена головуючому судді (суддя-доповідач) Назаровій М.В. у складі колегії суддів: Кострицького В.В., Сегеди С.М. (т. 7, а.с. 190-190зв.).
Ухвалою Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Назарової М.В. (суддя – доповідач), Кострицького В.В., Сегеди С.М.) від 24.04.2026 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16 червня 2026 року о 13:40 (т. 7, а.с. 194-194зв.).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2026 здійснено заміну судді Сегеди С.М. на учасника постійно діючого складу колегії – суддю Коновалову В.А.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 просив відмовити. Представник відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_6 апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 не визнав, просив її залишити без задоволення, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 просив задовольнити.
Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, відповідач ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації – у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як судові повістки-повідомлення на 16.06.2026 отримали в електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд» 04.05.2026, що підтверджуться довідками про доставку електронного документа (т. 7, а.с. 204-206), в судове засідання не з`явилися. 
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_16 .
Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 грудня 2014 року до 17 травня 2018 року.
Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація розпорядженням від 23 лютого 2018 року № 124 визначила місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_4 .
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 13 квітня 2018 року і дотепер зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .
Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області розпорядженням від 21 червня 2019 року № 474 визначила місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Ці обставини також підтверджуються довідкою з місця проживання, виданою Виконавчим комітетом Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області від 06 вересня 2019 року № 984.
У протоколі психоконсультаційного дослідження дитини від 19 жовтня 2018 року зазначено, що з поведінки дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , убачається наявність психологічної травми під час розмови про батька, дитина стає настороженою, тягнеться до матері, тривожиться і шукає у неї захисту. Рекомендовано, крім іншого, обмежити спілкування з людьми, які дестабілізують дитину.
У протоколі психоконсультаційного дослідження дитини від 09 листопада 2018 року вказано, що, зі слів дитини, вона сильно налякана поведінкою батька (тато бив маму), під час гри дитина постійно оглядається, чи мама поруч; якщо мама відходить, то дитина тривожиться і біжить до неї (сепараційна тривога). Присутній страх втрати мами. Мама на цей час є стабілізатором для дівчинки.
У висновку експерта Бюро психологічних досліджень Журавльової М. О. від 26 липня 2019 року № 23/19, окрім іншого, рекомендовано для забезпечення найкращих інтересів дитини ОСОБА_2 припинення зустрічей з батьком.
Відповідно до висновку фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_1 від 26 грудня 2018 року психотип ОСОБА_1 не є таким, що вказує на здатність до систематичного фізичного, психологічного, емоційного насильства, жорстокого поводження з дітьми.
У судовому засіданні суду першої інстанції 21 травня 2024 року під час з`ясування думки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місцевий суд установив, що дитина негативно ставиться до батька ОСОБА_1 та його родини, у зв`язку з чим не хоче спілкуватися з ними, зокрема й братом ОСОБА_2 .
У судовому засіданні апеляційного суду 25 вересня 2025 року під час з`ясування думки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , апеляційний суд установив, що дитина не має бажання спілкуватися з братом ОСОБА_2 , батьком ОСОБА_1 та іншими родичами з боку батька. Зазначила, що позовні вимоги спрямовані на примушування її до спілкування з братом, що не відповідає її інтересам.
Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 20 липня 2021 року у справі № 523/19109/20, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24 травня 2022 року та постановою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, позов ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_5 , про усунення перешкод у спілкуванні неповнорідних брата і сестри та встановлення способів їх спілкування відмовив.
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 02 лютого 2024 року у справі № 523/10535/21, яке Одеський апеляційний суд постановою від 29 жовтня 2024 року залишив без змін, у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої, збільшення розміру стягнутих аліментів відмовив. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, про встановлення факту вчинення перешкод у вихованні та догляду за дитиною, зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною, зобов`язання надати банківські реквізити відмовив.
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 12 грудня 2023 року, яке Одеський апеляційний суд постановою від 06 червня 2024 року залишив без змін, у справі № 752/21544/18, зокрема, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_17 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Пересипська (Суворовська) районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю задовольнив. Визначив місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_4 .
Верховний Суд постановою від 27 листопада 2024 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року в частині вирішення первісного позову про визначення порядку та способів участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою скасував, справу в цій частині направив на новий розгляд до суду першої інстанції (позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання нечинним рішення органу опіки та піклування, визначення місця проживання дитини з батьком, визначення способів участі батька в особистому вихованні дитини та спілкуванні з дитиною; зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю) (провадження № 61-10229св24). У решті рішення судів залишив без змін. Справу в частині вимог про визначення порядку та способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дочкою не розглянуто.
У листопаді 2022 року ОСОБА_5 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Орган опіки та піклування – виконавчий комітет Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав (справу № 369/11549/22 по суті не розглянуто).
У вересні 2022 року ОСОБА_5 звернулася до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю та стягнення аліментів (справу № 203/3395/22 по суті не розглянуто).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітній ОСОБА_2 подав до суду заяву від 22.04.2024 року, в якій поданий позов його батька ОСОБА_1 підтримує в повному обсязі та вважає, що його право на контакт із сестрою повинно бути поновлено.
Під час заслуховування пояснення та думки малолітньої дитини ОСОБА_2 з приводу спору щодо спілкування її з неповнорідним братом ОСОБА_18 , судом було встановлено, що ОСОБА_7 доволі негативно та агресивно ставиться до свого батька ОСОБА_1 та його родини. Пояснила, що вона не хоче спілкуватися ані з батьком, ані з його родиною, в тому числі із братом ОСОБА_9 .
Суд неодноразово при розмові намагався роз`яснити ОСОБА_7 , що тато та брат її люблять і хочуть з нею спілкуватися, однак, у відповідь дитина зазначала, що ніхто не може змушувати її робити те, що вона не хоче. Дитина розповіла суду, що батько намагався її викрасти, після чого вона його боїться. Єлизавета категорично відмовлялася відповідати на запитання суду з приводу її місця проживання, зазначивши тільки, що таке знаходиться у місті Одеса, з тих підстав, що батько приїде та викраде її. Окрім того, дівчинка неодноразово наголошувала, що їй відомо про всі судові тяганини, які відбуваються між її мамою та татом, та зазначила, що хоче тільки, щоб всі судові процеси завершилися, оскільки вона втомилася і хоче спокійно жити з мамою.
З огляду на таке, у суду були обґрунтовані підстави для висновку про відсутність перешкод з боку відповідачки ОСОБА_4 у спілкуванні ОСОБА_3 з братом ОСОБА_18 , оскільки сама дитина ОСОБА_3 заперечує проти такого спілкування.
Суд констатував, що у наступне судове засідання, після з`ясування думки дитини, ОСОБА_1 було подано до суду додаткові пояснення, у яких він заперечує, що відбулося опитування саме ОСОБА_3 . Дитина зазначила, що вона навчається у школі № 39, що не відповідає дійсності, з чим суд не погодився, оскільки під час з`ясування думки дитини, яка проводилася в режимі відеоконференції, дитина назвала своє прізвище, ім`я, по – батькові, окремо зазначивши, що вона хоч і записана як за прізвищем « ОСОБА_19 », однак фактично вона себе позиціонує за прізвищем матері « ОСОБА_20 », а позивач особисто звернувся до дитини, привітався з нею як з донькою, фактично тим самим впізнавши дитину (фіксація судового засідання в режимі відеоконференції: файл 08.08.2024 6 частина, 0:28 – 0:30), що виключає у суду сумніви щодо з`ясовування у судовому засіданні саме думки ОСОБА_3 .
Щодо твердження ОСОБА_1 , що дитина назвала невірний номер школи, в якій вона навчається, то суд зазначив, що у своїх поясненнях дитина неодноразово зазначала про те, що не бажає називати відомості щодо себе з причин страху.
Також суд констатував, що у своїх поясненнях ОСОБА_1 зазначав про те, що при з`ясуванні думки дитини, суд перейшов на іноземну мову всупереч ч. 1 ст. 9 ЦПК України вів засідання недержавною мовою.
Однак, всупереч твердженням ОСОБА_1 , суд зазначає, що суд проводив судовий розгляд справи виключно державною українською мовою.
На початку з`ясування думки дитини, суд дійсно встановив, що дитина ОСОБА_2 фактично не розуміє української мови, їй важко спілкуватися на українській мові, оскільки вона володіє російською мовою, що підтвердила також мати дитини, тому задля забезпечення права дитини бути вислуханою, створення для малолітньої дитини максимально комфортних умов, які б виключали поставлення дитини у стресову ситуацію, тим самим дотримуючись принципів якнайкращих інтересів дитини, суд зауважив продовжити з`ясування думки дитини на мові, яку дівчинка розуміє та якою володіє суд, з чим погодився представник органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації, на що жодних заперечень з боку учасників справи не було.
Суд зазначив, що із досліджених в судовому засіданні, поданих ОСОБА_1 в якості доказу технічних засобів (відеозаписів) побачення з дитиною, вбачається, що позивач також вільно володіє російською мовою в особистому спілкуванні.
Беручи до уваги законодавчо закріплене право брата та сестри на спілкування, та бажання ОСОБА_2 на спілкування із сестрою, суд встановив брату та сестрі способи спілкування та зустрічі, встановивши систематичні побачення та можливість вільного спілкування кожну четверту неділю місяця з 11 год. 00 хв. по 15 год. 00 хв. – з визначенням місця зустрічі за погодженням сторін у місті Одеса у присутності батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 – ОСОБА_4 .
Суд вважав, що не знайшло свого підтвердження створення відповідачкою ОСОБА_4 перешкод у вільному спілкуванні неповнорідних брата та сестри, доказів на підтвердження того, що діти проживали однією сім`єю, стороною позивача суду надано не було, не знайшов свого підтвердження також факт усталених контактів і прихильності між дітьми, а тому дійшов висновку, що примусові зустрічі дітей не відповідають принципам якнайкращого забезпечення інтересів дітей, а такі повинні відбувати виключно за одночасним бажанням обох дітей – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що встановлений вище судом порядок та спосіб є достатнім і відповідатиме принципу розумності, справедливості та збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритетному інтересу дітей, підтримки зв`язків між родичами та буде відповідати першоосновам розвитку особистості дітей. 
Є очевидним і той факт, що у випадку налагодження контакту та гармонійних стосунків між неповнорідними братом та сестрою спілкування між ними не повинно обмежуватися встановленим графіком, який застосовується як знаряддя захисту права позивача, з урахуванням суттєвих обставин та згаданих особливостей спору.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційних скарг, а також враховуючи положення ч. 5 ст. 411 ЦПК України, згідно з якими висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У спірних правовідносинах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 та посилався на те, що неповнорідні брат ОСОБА_2 та сестра ОСОБА_2 не проживають разом, проте вони мають право на спілкування відповідно до статті 259 СК України.
Стверджував, що відповідачка ОСОБА_4 чинить перешкоди у побаченнях брата та сестри, чим фактично перешкоджає їхньому спілкуванню між собою та підтриманню сімейних (родинних) зв`язків.
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у частині 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», за положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
За загальним правилом особисті немайнові права не мають економічного змісту (ці права не приносять матеріальних благ, вони стосуються духовних та соціальних аспектів життя людини), невід`ємні від особи (вони тісно пов`язані з особою, від якої не можуть бути відокремлені), абсолютні права (вони належать кожній людині від народження або за законом, надаючи їй можливість вимагати від інших не втручатися в її особисте життя).
Особа має право вимагати захисту особистих немайнових прав та припинення будь-яких дій, якими ці права порушуються.
СК України регулює, зокрема, сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком (частина друга статті 2 СК України).
Отже, положення зазначеної статті не виокремлюють особливостей спілкування між повнорідними та неповнорідними братами і сестрами.
Права братів та сестер на спілкування врегульовано статтею 259 СК України.
Відповідно до частин першої–третьої статті 259 СК України права та обов`язки, встановлені законом для братів та сестер, мають рідні (повнорідні, неповнорідні) брати та сестри. Брати та сестри, зокрема ті, які не проживають разом, мають право на спілкування. Мати, батько, баба, дід, інші особи, з якими проживають неповнолітні брати та сестри, зобов`язані сприяти їхньому спілкуванню.
Отже, у розумінні статті 259 СК України ОСОБА_12 та ОСОБА_3 як неповнорідні брат та сестра, які не проживають разом, мають право на спілкування; мати, батько, з якими проживають неповнорідні брат та сестра, зобов`язані сприяти їхньому спілкуванню.
За загальними положеннями сімейного законодавства у разі порушення вказаного права особа може звернутися до органу опіки та піклування та суду за його поновленням.
Врахування думки дитини під час вирішення питань, що стосуються її життя, врегульовано статтею 171 СК України, відповідно до якої дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway) від 07 серпня 1996 року, § 78).
ЄСПЛ у рішеннях наголошував, що діти мають право висловлювати свою думку і бути почутими під час розгляду питань, що зачіпають їхні інтереси. Зокрема, в міру того, як діти дорослішають і з часом стають здатними формулювати власну думку щодо свого спілкування з батьками, суди повинні надавати дедалі більшого значення їхнім поглядам та почуттям, а також їхньому праву на повагу до приватного життя («Н.Ц. та інші проти Грузії» (N.Ts. andOthers v. Georgia), 2016, § 72).
ЄСПЛ зазначав, що право дитини висловлювати власні погляди не слід трактувати як надання дитині безумовного права вето, не враховуючи інших факторів і не здійснюючи оцінку її найкращих інтересів («C. проти Фінляндії» (C. v. Finland), 2006, §§ 57–59; «I. С. проти Греції» (I. S. v. Greece), 2023, § 94).
Суд установив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дітьми ОСОБА_1 , тобто є неповнорідними братом та сестрою.
ОСОБА_2 згідно з письмовими поясненнями бажає спілкуватися з сестрою ОСОБА_7 . Водночас ОСОБА_2 відповідно до висловленої нею думки в судах першої та апеляційної інстанцій не бажає спілкуватися з братом ОСОБА_9 та зустрічатися з ним, брата не пам`ятає, спільних інтересів з ним не має; не бажає бачитися та спілкуватися з батьком ОСОБА_1 , який супроводжуватиме зустрічі дітей, батька не сприймає, вважає, що батько забере її від матері, просить «захистити» її від батька та надати їй спокій.
ОСОБА_12 проживає з батьком ОСОБА_1 та з літа 2022 року не має спілкування і побачень з матір`ю ОСОБА_5 , яка у 2022 році звернулась до суду з позовами про повернення сина матері, визначення місця проживання дитини з нею тощо, судові спори в яких не закінчені.
Мати ОСОБА_2 – ОСОБА_5 не вважає, що є перешкоди у спілкуванні ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , зустрічі та спілкування за бажанням дітей та домовленістю між матерями дітей можуть мати місце, проте без присутності ОСОБА_1 , який, на думку ОСОБА_5 , переслідує іншу мету, ніж захист права дітей на спілкування між собою, зокрема для використання судового рішення у інший пов`язаних спорах.
ОСОБА_12 з 2019 року має зареєстроване місце проживання з батьком у селі Гатному Києво-Святошинського району Київської області. Така реєстрація місця проживання відбулася за згодою матері ОСОБА_5 , проте дитина до літа 2022 року проживала з матір`ю у місті Дніпрі та відвідувала школу, а на початку літа 2022 року поїхала на відпочинок до батька, який потім дитину не повернув матері.
Мати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не вважає, що існують перешкоди у спілкуванні ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , зустрічі та спілкування за бажанням дітей та домовленістю між матерями дітей можуть відбуватися, проте у позасудовий порядок без присутності ОСОБА_1 , який, на думку ОСОБА_4 , переслідує іншу мету, ніж захист права дітей на спілкування між собою. Невирішеним є спір щодо визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дочки ОСОБА_7 , тому у разі задоволення позовних вимог щодо спілкування неповнорідних брата та сестри у присутності ОСОБА_1 таке судове рішення дасть йому можливість зустрічатися з дочкою ОСОБА_7 ще до вирішення позову про участь у вихованні та спілкуванні з дочкою.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Повага до приватного і сімейного життя є важливими правами, захист яких гарантується Конвенцією. У прецедентній практиці ЄСПЛ поняття «сімейне життя» у розумінні статті 8 Конвенції отримало достатньо широке тлумачення, не обмежується лише шлюбними відносинами, а може охоплювати й інші фактичні «сімейні зв`язки».
Положення статті 8 Конвенції поширюються, у тому числі, і на відносини між братом та сестрою, зокрема в контексті їх права на спілкування між собою у зв`язку з обставинами окремого проживання.
Скасовуючи попереднє судове рішення Одеського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року, касаційний суд зазначив, що положення частини третьої статті 259 СК України зобов`язують, зокрема батьків, не лише не перешкоджати, ба більше, сприяти дітям у спілкуванні шляхом організації зустрічей, спільного дозвілля тощо, з урахуванням інтересів дітей, що відповідає статті 8 Конвенції та узгоджується з релевантною практикою ЄСПЛ про те, що пріоритетним є право самих дітей на родинне коло, що також визначено Конвенцією про права дитини.
Підтримка емоційних зв`язків між дітьми, особливо, якщо вони розлучені через розірвання шлюбу батьків або інші обставини, можлива і без участі батьків, проте за їх активного сприяння у організації цих зустрічей.
У зв`язку з цим перевірці апеляційним судом підлягають висновки суду першої інстанції про те, що визначений ним спосіб спілкування неповнорідних брата та сестри має відбуватися виключно за їх бажанням та за участі батьків дітей, ураховуючи установлені судами обставини неприязних стосунків батьків дітей між собою, що фактично нівелює законну силу судового рішення під час його примусового виконання.
Встановлений судом спосіб спілкування має відповідати пріоритетному інтересу дітей, першоосновам їх розвитку, принципу розумності, справедливості та збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, бути достатнім для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції та частини першої статті 8 Конвенції про права дитини (право дитини на збереження сімейних зв`язків).
ЄСПЛ зазначав у своїх рішеннях, що національні органи влади повинні враховувати ризики, які реалізація права на спілкування становить для фізичної та психологічної недоторканності дитини («І. М. та інші проти Італії» (I. M. andOthers v. Italy), 2022, § 111).
Верховний Суд зазначив, що, враховуючи тривалу відсутність контакту між дітьми та наявність конфліктної ситуації між дорослими членами сім`ї, під час визначення способів спілкування неповнорідних брата та сестри апеляційному суду слід перевірити обставини щодо можливості проведення зустрічей дітей без участі батьків, за участі психолога чи представника органу опіки та піклування. Доцільність їх присутності підлягає з`ясуванню з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, зокрема психоконсультаційних досліджень ОСОБА_3 , які містять відомості про її негативне ставлення до будь-яких зустрічей, передусім з батьком.
Крім того, під час вирішення справи суду слід врахувати дні побачень ОСОБА_2 з матір`ю ОСОБА_5 , визначені ухвалою про забезпечення позову у справі № 203/3174/22 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_2 з матір`ю та стягнення аліментів на дитину, на яку звертала увагу ОСОБА_5 у суді апеляційної інстанції.
Так, Кіровський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 01 вересня 2022 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року та постановою Верховного Суду від 17 квітня 2023 року, заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову задовольнив.
Зобов`язав ОСОБА_1 передавати малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем його знаходження за адресою: АДРЕСА_3 , матері ОСОБА_5 для особистого спілкування, без обмеження місць перебування, без присутності батька, на вихідних днях кожну другу та четверту суботу і неділю з 10:00 год суботи до 19:00 год неділі, а також зобов`язав надати необмежене спілкування матері із сином особисто, у вільний час дитини, засобами телефонного, електронного та іншого способу зв`язку (Viber, Skype тощо).
Отже, уточнення способів спілкування та зустрічей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , кола присутніх осіб підлягає з`ясуванню судом з урахуванням положень частини третьої статті 259 СК України щодо обов`язку батьків сприяти спілкуванню дітей, а також викладених у цій постанові вказівок Верховного Суду.
Вказане за змістом ч. 1 ст. 417 ЦПК України є обов`язковим для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Тому, діючи в межах доводів апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_21 та виконуючи вказівки Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.
Під час перегляду апеляційним судом оскаржуваного рішення, встановлено, що теперішня справа про спілкування неповнорідних брата та сестри перебуває в провадженні суду з червня 2019 року, і наразі склалася ситуація, коли син ОСОБА_22 , якому наразі 16 років, проживає із позивачем - батьком в с. Гатне Фастівського району Київської області, а дочка ОСОБА_7 , який виповнилося 11 років, – із матір`ю відповідачкою ОСОБА_4 в м. Одесі. Діти за життя не підтримували родинних відносин та лише бачилися декілька разів. При цьому, між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 склалися неприязні стосунки, що фактично нівелює законну силу судового рішення під час його виконання у визначений судом першої інстанції спосіб (спілкування неповнорідних брата та сестри за участі батьків) за участі позивача та відповідачки, на що звернув увагу Верховний Суд у постанові від 18 березня 2026 року.
Натомість, що стосується підтримки емоційних зв`язків між дітьми, один із яких – брат Єгор висловив своє бажання спілкуватися із неповнорідною сестрою, то Верховний Суд також підкреслив важливість такого, що відповідає статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та узгоджується з релевантною практикою ЄСПЛ про те, що пріоритетним є право самих дітей на родинне коло.
Тому часткове задоволення позову ОСОБА_1 та визначення брату Єгору способу спілкування та зустрічі з неповнорідною малолітньою сестрою Єлизаветою шляхом встановлення систематичних побачень та можливості вільного з нею спілкування один раз на місяць протягом декількох годин з визначенням місця зустрічі за погодженням сторін у місті Одесі та з урахуванням розпорядку дня дітей, стану їх здоров`я та бажання ґрунтується на тлумаченні вимог ст. 259 СК України та не суперечить інтересам дітей.
У будь-якому випадку відповідних доказів сторонами суду не надано.
Ба більш, фактично представник відповідачки ОСОБА_4 – адвокат Голосов Ю.В. не заперечував проти такого в суді апеляційної інстанції.
Позиція ж заслуханої в суді дитини Єлизавети зводиться до неприязних відносин та несприйняття батька, що не свідчить про її небажання або бажання спілкуватися із братом, з яким вона фактично ніколи не підтримували стосунків.
За таких обставин, слід погодити висновки суду в наведеній частині про встановлення спілкування та часу такого для дітей, а також про визначення місць такого спілкування – у м. Одесі – за місцем проживання Єлизавети, оскільки бажання спілкування виходить саме від брата ОСОБА_9 , в інтересах якого позивачем заявлено позов.
Намагання позивача в суді апеляційної інстанції встановити спілкування дітей по черзі: в м. Одесі - за місцем проживання Єлизавети, та в Київській області - за місцем його проживання та проживання неповнолітнього ОСОБА_9 , не узгоджується із позовними вимогами, у той час, коли за змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. І оскільки ініціатива такого спілкування виходить саме від позивача в інтересах сина, тому такий спосіб цілком відповідає правовідносинам сторін, що склалися по справі, та нормам права, що їх регулюють.
Виходячи з відстані між м. Одесою та Київською областю, наявності у дітей власного життя, інтересів, спілкувань в звичному середовищі, навчання, відвідування ними певних закладів, гуртків, тощо та гарантованої можливості відпочити на вихідні, судом також вірно визначено достатнім одного спілкування на місяць. Натомість, діти перебувають у тому віці, коли вони самостійно можуть виявляти бажання у разі встановлення контакту спілкуватися частіше, що також залежить і від батьківського впливу, що з обох боків має відповідати умовам якнайкращого забезпечення законних прав та інтересів дітей.
При цьому, вимога позову ОСОБА_1 про проведення таких зустрічей у його присутності не ґрунтується на виниклих правовідносинах сторін та категоричного несприйняття Єлизаветою батька, що не буде сприяти налагодженню контакту дітей.
Не є виходом за межі позовних вимог, враховуючи вік ОСОБА_7 , встановити таке спілкування за участю представника відповідного Органу опіку та піклування, що узгоджується із вимогами статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», якою внормовано, що державний виконавець під час виконання рішення про встановлення побачень з дитиною має право (а в деяких випадках зобов`язаний): запросити представника органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій. Представник органу опіки залучається для забезпечення інтересів дитини та фіксації можливих порушень з боку батьків (наприклад, якщо дитина відмовляється йти на контакт через психологічний тиск).
З огляду на правовідносини, що склалися між сторонами та можливість виконання рішення суду про спілкування дітей за участю представника Органу опіки та піклування, віку дітей, колегія суддів також не вбачає підстав для присутності відповідачки ОСОБА_4 під час такого.
Вказаний спосіб спілкування дітей буде відповідати їх пріоритетному інтересу, першоосновам їх розвитку, принципу розумності, справедливості та збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, буде достатнім для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції та частини першої статті 8 Конвенції про права дитини (право дитини на збереження сімейних зв`язків), а також тривалій відсутності контакту між дітьми та наявності конфліктної ситуації між дорослими членами сім`ї.
Також апеляційний суд враховує вказівки Верховного Суду щодо перевірки обставин щодо можливості проведення зустрічей дітей без участі батьків, за участю психолога чи представника Органу опіки та піклування. По справі не встановлено доцільності присутності когось із батьків під час таких зустрічей дітей, враховуючи, перед усім, вік дітей, який є достатнім для правильного сприйняття понять родинного кола та спілкування рідних людей між собою, а також з урахуванням психоконсультаційних досліджень ОСОБА_3 , які містять відомості про її негативне ставлення до будь-яких зустрічей, перед усім з батьком.
Крім того, визначений судом спосіб спілкування дітей не перешкоджає можливому виконання ухвали від 01 вересня 2022 року про забезпечення позову у справі № 203/3174/22 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_2 з матір`ю та стягнення аліментів на дитину, якою зобов`язано ОСОБА_1 передавати малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем його знаходження за адресою: АДРЕСА_3 , матері ОСОБА_5 для особистого спілкування, без обмеження місць перебування, без присутності батька, на вихідних днях кожну другу та четверту суботу і неділю з 10:00 год суботи до 19:00 год неділі, а також зобов`язано надати необмежене спілкування матері із сином особисто, у вільний час дитини, засобами телефонного, електронного та іншого способу зв`язку (Viber, Skype тощо). Вказану ухвалу залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року та постановою Верховного Суду від 17 квітня 2023 року.
На необхідність врахування такого звернув увагу Верховний Суд в своїй постанові від 18 березня 2026 року.
Посилання позивача в суді апеляційної інстанції на те, що вказана ухвала не виконується на вимогу матері ОСОБА_14 , не має значення для правильного вирішення теперішньої справи, оскільки законом встановлено обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили.
Помилкові доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про необґрунтованість оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_4 усунути йому перешкоди у спілкуванні (побаченнях) неповнолітнього ОСОБА_9 з малолітньою ОСОБА_7 не спростовують правильних висновків суду в цій частині, оскільки відмова відповідачки надавати відомості про місце навчання дитини ОСОБА_13 як представнику дитини ОСОБА_9 та дитини ОСОБА_7 , ненадання іншої інформації, жодним чином не свідчить про створення нею перешкод у спілкуванні брата та сестри, натомість лише це є предметом доказування по справі.
За таких обставин застосуванню підлягають висновки Верховного Суду, зроблені в постанові КЦС ВС від 30 липня 2025 року № 753/2281/23, про погодження висновків судів про відсутність підстав для задоволення вимоги щодо зобов`язання відповідачки не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні дочки та у вільному спілкуванні з нею, оскільки належних і допустимих доказів того, що відповідачка фактично перешкоджає цьому, позивач не надав. 
Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги позивача про опитування судом невідомої дитини, оскільки вказане спростовується текстом оскаржуваного рішення, де такому твердженню позивача дана належна оцінка і повторно відповідати на цей аргумент у колегії немає підстав.
Що стосується доводів апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_4 , які зводяться до скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову повністю, то вони заслуговують на увагу лише частково – в частині щодо усунення батька під час спілкування дітей.
Натомість, в іншій частині заперечення відповідачки ОСОБА_4 як матері малолітньої ОСОБА_3 фактично зводяться до небажання доньки бачитись з неповнорідним братом через супровід таких зустрічей батьком, з яким остання категорично не бажає бачитись, пояснюючи таке побоюванням її викрадення батьком та наявністю у судах невирішених справ про позбавлення батька батьківських прав та про зустрічі батька з донькою. Оскільки з таких зустрічей мають бути усунуті всі члені сім`ї, дотичні до виниклого конфлікту, то і зустрічі дітей у присутності матері ОСОБА_5 також не є виправданими.
Посилання відповідачки на те, що матір ОСОБА_9 відповідачка ОСОБА_5 зазначала, що ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_4 не сприяв спілкуванню неповнорідних брата і сестри, у зв`язку з чим діти бачились лише декілька разів та майже не пам`ятають один одного, не може бути єдиною підставою для відмови у задоволенні позову повністю.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту другого частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Вказане порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права є підставою для зміни рішення шляхом викладу абзаців другого, третього та четвертого резолютивної частини в наступній редакції:
«Визначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наступні способи спілкування та зустрічі з неповнорідною малолітньою сестрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , встановивши систематичні побачення та можливість вільного з нею спілкування:
Кожну третю суботу місяця з 11-ої до 15-ої – з визначенням місця зустрічі за погодженням сторін у місті Одеса у присутності представника Органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради.
При організації побачень враховувати розпорядок дня дітей, стан здоров`я, бажання дітей».
В іншій частині рішення суду як таке, що в цілому відповідає вимогам ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, оскільки помилкові доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_4 не спростовують правильних по суті висновків суду.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2024 року змінити, виклавши абзац другий, третій та четвертий резолютивної частини в наступній редакції:
«Визначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наступні способи спілкування та зустрічі з неповнорідною малолітньою сестрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , встановивши систематичні побачення та можливість вільного з нею спілкування:
Кожну третю суботу місяця з 11-ої до 15-ої – з визначенням місця зустрічі за погодженням сторін у місті Одеса у присутності представника Органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради.
При організації побачень враховувати розпорядок дня дітей, стан здоров`я, бажання дітей».
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова
Судді: В.А. Коновалова
В.В. Кострицький