Справа № 576/3059/25
Провадження № 2/576/140/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року       м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області у складі судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області Сапона О.В., з участю секретаря Самойленко О.В. розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Українсько-польського спільного підприємства «Макрохем-Україна», про стягнення заборгованості по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності (лікарняного) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Українсько-польського спільного підприємства «Макрохем-Україна» про стягнення заборгованості по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності (лікарняного) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 57 від 03 вересня 2025 року позивача було звільнено з роботи згідно п. 4 статті 40 КЗпП України. У період роботи, а саме з 04.11.2024 по 15.11.2024 та з 16.11.2024 по 18.11.2024 позивач перебував на лікарняному. Однак відповідач при звільненні, відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України, не виплатив йому суму лікарняного в розмірі 2959 грн. Також, йому не було надано письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми. Позивач зазначає, що згідно ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, підприємство має виплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вважає, що оскільки відповідач не виплатив позивачу суму лікарняного, то відповідач має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 80956 грн. (1094 грн. х 74 дні) (з подальшим коригування суми на день ухвалення рішення судом). Тому позивач просить стягнути з відповідача вказану заборгованість по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та допустити негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць.
08.12.2025 суд відкрив провадження у цій справі і з урахуванням ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні.
17.14.2025 на адресу відповідача була направлена копія ухвали про відкриття провадження у справі із пропозицією направити до суду свій відзив на позов.
23.12.2025 до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач проти позову заперечував, вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. 
Відповідач зазначив, що на підставі наказу № 55 від 08.08.2024 Українсько-польського спільного підприємства «Макрохем-Україна» позивач з 09.08.2024 був прийнятий на посаду сторожа Департаменту фізичної охорони. На жовтень місяць 2024 позивач був включений в графік чергувань з наступним розкладом з 07.10.2024 по 20.10.2024 та з 29.10.2024 по 31.10.2024. 29.10.2024 позивач мав приступити до роботи згідно графіка чергувань на жовтень місяць, але позивач не з`явився на роботі, місцезнаходження його невідоме, на телефонні дзвінки не відповів. Перевіркою електронного реєстру листків непрацездатності ПФУ стало відомо, що позивач знаходився на лікарняному з 23.10.2024 по 25.10.2024, який продовжено до 30.10.2024. 31.10.2024 позивач на роботу не з`явився, перевіркою електронного реєстру листків непрацездатності ПФУ стало відомо, що вищевказаний лікарняний позивача не продовжений. До роботи позивач повинен був приступити 31.10.2024. Про відсутність 31.10.2024 на роботі позивача було складено відповідний акт. Аналогічні акти про відсутність позивача на робочому місці були складені за період з 01.11.2024 по 12.12.2024. В подальшому, з 04.11.2024 до 15.11.2024 позивач знову знаходився на лікарняному, який було продовжено до 18.11.2024. До роботи позивач повинен був приступити 19.11.2024, але на роботі не з`явився. 19.11.2024 позивач зателефонував безпосередньому керівнику і в телефонній розмові повідомив про закриття лікарняного та підтвердив своє небажання далі працювати, але приїздити на роботу для документального оформлення звільнення він відмовився, а хотів, щоб його звільнили без його присутності.12.12.2024 Наказом № 93 відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача з 31.10.2024 за прогул без поважних причин, згідно п. 4 статті 40 КЗпП України. Не погоджуючись з вищезазначеним наказом, в січні 2025 року позивач звернувся до Глухівського міськрайонного суду з позовом про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.07.2025 позов був задоволено частково: наказ Українсько-польського спільного підприємства «Макрохем-Україна» від 12 грудня 2024 року № 93 в частині визначення дати звільнення позивача змінити: з 31 жовтня 2024 року на 12 грудня 2024 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. На виконання рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.07.2025 у справі № 576/131/25, відповідачем були внесені зміни в наказ № 93 від 12.12.2024 стосовно дати звільнення позивача з 31.10.2024 на 12.12.2024. Два екземпляри відповідного наказу поштою були направлені позивачу з пропозицією ознайомитися, підписати, надати трудову книжку для внесення змін та повернути один екземпляр наказу з підписом про ознайомлення відповідачу, але позивач дану пропозицію проігнорував.
Стосовно вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності (лікарняного) відповідач зазначає, що електронні листки непрацездатності застрахованої особи ОСОБА_1 були отримані підприємством для розгляду документів для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності через портал ПФУ зі статусом «Готовий до сплати»: листок непрацездатності № 14378680-2026804713-1 (первинний з 04.11.2024 по 15.11.2024)-готовий до сплати 25.11.2024); листок непрацездатності № 14378680-2027077490-1 (продовження з 16.11.2024 по 18.11.2024)-готовий до сплати 26.11.2024). Отже, не пізніше десяти робочих днів по ним мало бути прийнято рішення, а саме: по першому листку непрацездатності не пізніше 06.12.2024 та по другому листку непрацездатності, відповідно не пізніше 09.12.2024. Заява-розрахунок на оплату листків непрацездатності повинна була бути переведена до ПФУ не пізніше п`яти робочих днів з дати прийняття рішення, тобто не пізніше 13.12.2024 та 16.12.2024. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 систематично не виходив на роботу з 31.10.2024 до дати першого листка непрацездатності 04.11.2024, так і після закінчення другого листка непрацездатності 18.11.2024, керівником підприємства 12.12.2024 було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з 31.10.2024 за прогул без поважних причин. Це рішення про звільнення було прийнято до кінцевого терміну подачі заяви-розрахунку до ПФУ. Дата звільнення позивача 31.10.2024. Звільнення позивача 31.10.2024 до кінцевого терміну подачі заяви-розрахунку до ПФУ унеможливило подачу заяви-розрахунку по виплаті допомоги по листкам непрацездатності за період 04.11.2024-18.11.2024, та як позивач не перебував у цей період у трудових відносинах з підприємством, що зафіксовано у звіті з ЄСВ за ІV квартал 2024 року. Тобто, день відновлення працездатності позивача настав 19.11.2024, відповідно останній день звернення за призначенням страхових виплат у межах шестимісячного періоду є 18.05.2025. Однак, після закриття лікарняного і по сьогоднішній день позивач з приводу виплати йому допомоги по тимчасовій непрацездатності до відповідача не звертався. Отже, позивачем пропущений строк звернення за призначенням страхових виплат, а відтак у відповідача немає підстав для проведення зазначених виплат.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач зазначає, що рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.07.2025 у справі № 576/131/25, яке набрало законної сили 18.08.2025, встановлено, що позивач з 31.10.2024 по 12.12.2024 (включно) на роботі не з`являвся. Свою відсутність в цей час на роботі позивач не заперечував. З матеріалів справи № 576/131/25 вбачається, що позивач був звільнений за прогул, і що весь період часу з 31.10.2024 по 12.12.2024 він був відсутній на роботі, а отже в день звільнення позивач був відсутній на роботі. Тобто, позивач був звільнений за прогул, і в день звільнення він не працював. Жодних претензій з моменту звільнення та при подачі позову щодо поновлення на роботі стосовно виплати/невиплати лікарняних позивач не пред`являв. Таким чином, позивач не довів порушення відповідачем норм чинного трудового законодавства, а також наявності підстав для стягнення коштів у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Тому відповідач просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
12.01.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначив, що відповідач, посилаючись на те, що позивач не звертався з приводу виплати йому допомоги по тимчасовій непрацездатності, вводить суд в оману. 23.12.2024 позивач надіслав заказний лист, який відповідач не забрав, а також 23.12.2024 позивач надіслав електронний лист на електронну адресу відповідача, і який був прочитаний відповідачем. Також 11.08.2024 позивач надіслав заказний лист відповідачу, лист повернувся. Тому просить стягнути з відповідача заборгованість по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності (лікарняні) за період з 04.11.2024 по 18.11.2024 (14 днів) у сумі 7658 грн., виходячи з його доходу за серпень-вересень, і стягнути середній заробіток за затримку нарахувати за кожен день з 03 вересня 2025 року по день винесення рішення суду. 
20.01.2026 відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначив, що не визнає пояснення позивача, викладені у відповіді, вважає їх необґрунтованими, надуманими, сфальсифікованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що до суду позивачем до відповіді на відзив надані чеки, які не можуть бути доказом направлення відповідачу цієї відповіді (немає опису вкладення та накладної), а отже не можливо встановити, які саме документи були відправлені позивачем. Також, позивач зазначає, що 23.12.2024 він надіслав замовний лист, який відповідач не забрав, але в наданих по відповіді на відзив документах жодного підтвердження щодо відправки вказаного листа не надав. Стосовно твердження позивача про відправку в той же день на електронну адресу вказаного листа, і який був начебто прочитаний відповідачем, зазначає, що не можна брати до уваги, оскільки вказане відправлення відповідачем не отримувалось, і відповідач з ним не ознайомлювався. Стосовно твердження позивача про те, що він 11.08.2025 надіслав відповідачу замовний лист, який повернувся, то відповідач зазначає, що не отримував вказаного листа, оскільки вважає, що такого відправлення не було, бо позивач надав фотокопію конверту без штрих-коду відправлення, маркування, штампу та не надав як докази квитанції про сплату за послугу та накладної, що і викликає великий сумнів у його відправленні.
Відповідач вказує, що у відповіді на відзив на позовну заяву позивач надає новий збільшений розрахунок, в якому змінений період розрахунку лікарняних, а отже це є порушенням з боку відповідача, що призвело до збільшення розміру позовних вимог та зміни періоду проведеного розрахунку. Відповідач зазначає, що день відновлення працездатності позивача настав 19.11.2024, відповідно останній день звернення за призначенням страхових виплат у межах шестимісячного періоду є 18.05.2025, а отже позивачем пропущений строк звернення за призначенням страхових виплат, а відтак у відповідача немає підстав для проведення зазначених виплат. Вважає, що позивачем надані додатки, як належним чином не оформлені, мають сумнівну якість, не відповідають дійсності та містять помилки, викликають сумнів з приводу їх достовірності та не стосуються предмету доказування і не мають відношення до справи. Тому відповідач просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
06.02.2026 ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області було постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального провадження.
В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав.
Представник відповідача в суді просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із його необґрунтованістю.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків.
Так, судом встановлено, що Наказом № 55 від 08.08.2024 р. позивач ОСОБА_1 прийнятий на роботу з 09.08.2024 до Українсько-польського спільного підприємства «Макрохем-Україна» на посаду сторожа.
А, Наказом від 12.12.2024 № 93 «Про звільнення з роботи» позивача ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул.
Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 липня 2025 року по справі № 576/131/25, яке набрало законної сили 18.08.2025, позов ОСОБА_1 до Українсько-польського спільного підприємства «Макрохем-Україна», про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, було задоволено частково. Наказ Українсько-польського спільного підприємства «Макрохем-Україна» від 12 грудня 2024 року № 93 в частині визначення дати звільнення ОСОБА_1 змінено з 31 жовтня 2024 року на 12 грудня 2024 року. В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Наказом від 03.09.2025 № 57 «Про внесення змін до Наказу № 93 від 12.12.2024», на виконання рішення Глухівського міськрайонного суду від 03.09.2025 по справі № 576/131/25 про внесення правильної дати звільнення ОСОБА_1 , внесено зміни до Наказу від 12 грудня 2024 року № 93 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Змінено дату звільнення ОСОБА_1 , в частині визначення дати звільнення, виклавши його у такій редакції: «Звільнити ОСОБА_1 сторожа Департаменту фізичної охорони, з 12 грудня 2024 року, за прогул без поважних причин, згідно п. 4 статті 40 КЗпП України». 
Згідно наданої суду інформації, отриманої позивачем через портал ПФУ, станом на 26.11.2025, електронний листок непрацездатності № 14378680-2026804713-1 (дата відкриття 04.11.2024 – дата закриття 15.11.2024) та електронний листок непрацездатності № 14378680-2027077490-1 (дата відкриття 16.11.2024 – дата закриття 18.11.2024) застрахованої особи ОСОБА_1 , отримані страхувальником, яким є Українсько-польське спільне підприємство «Макрохем-Україна» (Код за ЄДРПОУ страхувальника 22207753), для розгляду документів для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності через портал ПФУ зі статусом «Готово до сплати».
Отже, зазначеними вище доказами достовірно підтверджено факт, що позивач перебував на лікарняному з 04.11.2024 по 15.11.2024 та з 16.11.2024 по 18.11.2024 в період перебування у трудових відносинах з відповідачем. 
Інформація, отримана позивачем через портал ПФУ та надана суду, свідчить, що станом на 26.11.2025 загальна суму заробітної плати ОСОБА_1 за 2024 рік становить 61532,88 грн., що складається: серпень 2024 року - 25715,24 грн., вересень 2024 року – 25715,06 грн., жовтень 2024 року – 10102,58 грн.
Відповідно до наданого суду відповідачем витягу зі звіту з ЄСВ за ІV квартал 2024 року, який відповідач подав 17.01.2025, Українсько-польське спільне підприємство «Макрохем-Україна» 31.10.2024 припинило трудові відносини з ОСОБА_2 на підставі Наказу № 93 від 12.12.2024 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Згідно копії заяви про виплату лікарняного від 11.08.2025, наданої суду позивачем, вбачається, що позивач через «Укрпошту» звертався до відповідача про виплату йому лікарняних. 
Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Згідно ч. 5 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхові виплати, передбачені цим Законом, здійснюються у разі, якщо звернення за їх призначенням надійшло не пізніше шести календарних місяців з дня відновлення працездатності, закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, з дня смерті застрахованої особи або члена її сім`ї.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах застрахованим особам (у тому числі тим, які здійснюють підприємницьку чи іншу діяльність та одночасно працюють на умовах трудового договору) надається за основним місцем роботи (діяльності) та за місцем роботи за сумісництвом (наймом) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з урахуванням особливостей для страхових випадків, передбачених абзацом третім частини третьої статті 36 цього Закону.
Враховуючи викладене суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача допомоги по тимчасовій непрацездатності (лікарняного) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розмір вказаних вище виплат, що підлягають стягненню, суд виходить із наступного.
Судом установлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 09.08.2024 по 12.12.2024.
Згідно з листками непрацездатності позивач був тимчасово непрацездатним у період з 04.11.2024 по 15.11.2024 та з 16.11.2024 по 18.11.2024, тобто загалом 15 календарних днів.
Судом установлено, що заробітна плата позивача за два повні відпрацьовані місяці перед звільненням за серпень 2024 року становила 25 715,24 грн, за вересень 2024 року – 25 715,06 грн, а всього 51 430,30 грн.
Таким чином віповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100» кількість відпрацьованих робочих днів у розрахунковому періоді становить: у серпні 25 робочих днів, у вересні 22 робочі дні, всього 47 робочих днів.
Середньоденна заробітна плата позивача становить:
51 430,30 грн : 47 робочих днів = 1 094,26 грн.
Також із копії трудової книжки позивача вбачається, що його страховий стаж становить менше трьох років.
При цьому п.1 частини 1 статті 17 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-XIV встановлено, що якщо страховий стаж особи становить менше трьох років, то розмір допомоги по тимчасовій непрацездатності визначається у розмірі 50 відсотків середньої заробітної плати, що становить 547,13 грн за один день.
Період тимчасової непрацездатності становить 15 днів, за які підлягає виплаті допомога по тимчасовій непрацездатності.
Таким чином, розмір допомоги по тимчасовій непрацездатності за спірний період становить 8 206,95 грн.
Також, судом установлено, що на день звільнення позивача 12.12.2024 відповідачем не було виплачено належну позивачу допомогу по тимчасовій непрацездатності у сумі 8 206,95 грн.
При визначенні розміру відповідальності за статтею 117 КЗпП України суд виходить із встановленого середньоденного заробітку позивача у розмірі 1 094,26 грн.
За період з 13.12.2024 по 12.06.2025 (шість місяців) сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить:
1 094,26 грн ? 126 робочих днів = 137 876,76 грн.
Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, має компенсаційний характер, а тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити його розмір. Велика Палата також зазначила, що при вирішенні питання про зменшення такого відшкодування необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки, ймовірний розмір майнових втрат працівника та співмірність заявленої до стягнення суми наслідкам допущеного порушення.
Аналогічний підхід щодо необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.
У даній справі розмір невиплаченої відповідачем суми становить 8 206,95 грн., тоді як розмір середнього заробітку, обчислений відповідно до статті 117 КЗпП України, складає 137 876,76 грн, що майже у сімнадцять раз перевищує суму основної заборгованості.
Суд ураховує характер порушення, розмір невиплаченої суми, відсутність доказів настання для позивача значних додаткових майнових втрат унаслідок затримки розрахунку, а також необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами працівника та роботодавця.
За таких обставин суд доходить висновку, що стягнення повного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідатиме принципам розумності, справедливості та пропорційності, а тому наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Враховуючи незначний розмір основної заборгованості, тривалість прострочення, відсутність доказів істотних майнових втрат позивача, а також необхідність забезпечення справедливого балансу між інтересами сторін, суд вважає, що відшкодування у розмірі 10 000 грн є співмірним наслідкам допущеного відповідачем порушення та відповідає компенсаційній природі відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 грн.
Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню допомога по тимчасовій непрацездатності у розмірі 8 206,95 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений судом відповідно до статті 117 КЗпП України, у розмірі 10 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Щодо вирішення питання про негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць, суд зазначає таке.
Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Предметом спору у даній справі є стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення обов`язку щодо своєчасного проведення розрахунку з працівником.
За таких обставин підстави для допуску рішення до негайного виконання, передбачені статтею 430 ЦПК України, відсутні.
У зв`язку з наведеним суд не вбачає підстав для допуску рішення до негайного виконання.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду.
Судом визначено, що розмір середнього заробітку, обчислений відповідно до статті 117 КЗпП України, становить 137 876,76 грн, однак, застосувавши принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про необхідність стягнення 10 000 грн.
Таким чином, вимога про стягнення середнього заробітку задоволена на 7,253 %, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 87 грн 84 коп.
Крім того, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності, у зв`язку з чим питання розподілу судового збору в цій частині вирішується відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України.
Оскільки зазначена вимога підлягає задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, який підлягав би сплаті позивачем у разі відсутності пільги.
Відповідно до Закону України «Про судовий збір», за подання позову майнового характеру юридичною особою справляється судовий збір у розмірі 1,5 % ціни позову, але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ціна задоволеної вимоги становить 8 206,95 грн.
Розрахунок 1,5 %:
8 206,95 грн ? 1,5 % = 123,10 грн.
Оскільки отриманий розмір є меншим за мінімальну ставку, застосуванню підлягає мінімальний розмір судового збору — 3 028,00 грн (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2025).
Отже, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 11-13,263-265 ЦПК України, суд,- 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.  
Стягнути з Українсько-польського спільного підприємства «Макрохем-Україна», розташованого по вул. Травневій, 6-Б в с. Бородянка Бучанського району Київської області, ЄДРПОУ 22207753, на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , допомогу по тимчасовій непрацездатності у сумі 8 206,95 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 грн. 
Стягнути з Українсько-польського спільного підприємства «Макрохем-Україна» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 87,84 грн.
Стягнути з Українсько-польського спільного підприємства «Макрохем-Україна» 3 028 грн. судового збору на користь держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Глухівського міськрайонного суду   О.В.Сапон