ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 червня 2026 року	справа № 380/9704/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області із вимогами:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області, які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 до 30.09.2025 в неповному обсязі, а саме: з порушенням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;
- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 різницю індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 30.09.2025 в загальній сумі 330 249,90 грн., відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, із одночасним відрахуванням 1,5 % військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області, яка виразилась у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати;
- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період до 30.09.2025 позивач проходив службу цивільного захисту та перебував на грошовому забезпеченні у відповідача. Здійснюючи нарахування та виплату позивачу поточної індексації грошового забезпечення, відповідач не врахував вимоги абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078), щодо нарахування так званої індексації - різниці, право на яку виникає тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір підвищення доходу є меншим за суму можливої індексації, визначеної в цьому місяці. Позивач наголошує, що станом на березень 2018 року (місяць законодавчого підвищення посадових окладів згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704) сума можливої індексації його грошового забезпечення становила 4463,15 грн, тоді як підвищення доходу в березні 2018 року відбулося лише на 834,03 грн. З огляду на те, що розмір підвищення доходу є меншим за суму можливої індексації, у позивача з березня 2018 року виникло право на отримання індексації - різниці в сумі 3629,12 грн (4463,15 грн - 834,03 грн), яку відповідач протиправно не нараховував і не виплачував, а в загальній сумі за період з 01.03.2018 по 30.09.2025 - 330 249,90 грн. Окрім того, позивач просить нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації. Вважаючи дії та бездіяльність відповідача протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою від 18.05.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив у повному обсязі. Відповідач зазначив, що позивачем пропущено встановлений частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк звернення до суду, перебіг якого, на думку відповідача, розпочався з дати виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення - 30.09.2025, а сплинув 29.12.2025, тоді як позов подано лише 14.05.2026. По суті вимог відповідач вказав, що умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту регулюються спеціальним законодавством; що Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядок № 1078 у спірний період не містили поняття «фіксована сума індексації»; що з березня 2018 року індексація грошового забезпечення розраховувалась відповідно до абзаців 4-6 пункту 5 Порядку № 1078 і виплачувалась позивачу у відповідних розмірах, а тому підстав для нарахування індексації з урахуванням фіксованої величини немає. Щодо компенсації втрати частини доходів зазначив, що така компенсація проводиться лише у разі порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, а отже позовні вимоги в цій частині є передчасними. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Суд вивчив матеріали справи, з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідив докази, якими вони обґрунтовуються, та встановив таке.
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) проходив службу цивільного захисту та перебував на грошовому забезпеченні у Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області (далі - відповідач, Головне управління, ГУ ДСНС), займаючи посаду заступника начальника управління - начальника відділу пожежної безпеки та державного ринкового нагляду управління запобігання надзвичайним ситуаціям, що підтверджується довідкою про нараховане та виплачене грошове забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.09.2025.
Наказом ДСНС України (по особовому складу цивільного захисту) від 26.09.2025 № 934 та наказом Головного управління від 29.09.2025 № 409 о/с полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 звільнено зі служби цивільного захисту за пунктом 176 підпунктом 4 (у зв`язку із скороченням штату), знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу і кадрів ДСНС з 30 вересня 2025 року.
Адвокат позивача звернувся до відповідача із заявою (адвокатським зверненням) щодо нарахування та виплати різниці індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по день звільнення з урахуванням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078. Листами від 13.04.2026 № 85-ДВ/58 07 та від 17.04.2026 відповідач у задоволенні заяви відмовив, надавши копію довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивача, з якої вбачається, що індексацію - різницю грошового забезпечення (абзаци 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078) за період з 01.03.2018 по 30.09.2025 відповідач позивачу не нараховував і не виплачував.
Згідно з даними довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення відповідач у спірний період здійснював позивачу виплату поточної індексації грошового забезпечення (зокрема у 2019 році - 1930,15 грн, у 2020 році - 2664,32 грн, у 2021 році - 5503,83 грн, у 2022 році - 11 817,17 грн, у 2024 році - 775,15 грн, у 2025 році - 399,69 грн), водночас індексацію - різницю, передбачену абзацами 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078, не нараховував і не виплачував.
Позивач вважає протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації - різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 30.09.2025, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті встановлено загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, а частиною третьою передбачено можливість установлення цим Кодексом та іншими законами інших строків звернення.
Спірні правовідносини стосуються нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення. У постанові від 10.02.2022 у справі №420/13606/21 Верховний Суд дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, є рівнозначними та охоплюються застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці». З огляду на це до спірних правовідносин щодо стягнення грошового забезпечення підлягають застосуванню строки звернення до суду, встановлені статтею 233 КЗпП України, а не строки, передбачені частинами другою, п`ятою статті 122 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України в редакції, чинній до 19.07.2022, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, статтю 233 КЗпП України викладено у новій редакції, частиною першою якої встановлено тримісячний строк звернення працівника до суду з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Водночас Велика Палата Конституційного Суду України Рішенням від 11.12.2025 №1-р/2025 визнала такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Зазначений припис визнано неконституційним та таким, що втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідач, заперечуючи проти застосування наведеного Рішення Конституційного Суду України, наголошує, що останнє стосується виключно строку звернення до суду працівника, який перебуває у трудових відносинах, та не поширюється на звільненого працівника, для якого тримісячний строк передбачений частиною другою статті 233 КЗпП України, а тому, на думку відповідача, позивач, звільнений 29.09.2025 пропустив установлений законом строк звернення до суду.
Суд критично оцінює зазначені доводи відповідача та виходить з такого.
За усталеною позицією Верховного Суду основним орієнтиром для визначення моменту, з якого особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права на виплату належного розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат, їх складові, розміри та утримання (постанови Верховного Суду від 22.01.2026 у справі №420/26951/24, від 10.09.2025 у справі №160/28405/24). Грошовий атестат від 17.10.2023 №1461 такі відомості у частині застосованої розрахункової величини посадового окладу та окладу за військовим званням у повному обсязі не розкриває; натомість можливість установити, що розмір окладів обчислено виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 (1762,00 грн), а не на 1 січня відповідного календарного року, у позивача об`єктивно виникла з отриманням деталізованих довідок про нараховане та виплачене грошове забезпечення на адвокатський запит.
Разом з тим суд враховує, що предметом спору є період з 01.03.2018 по 30.09.2025, тобто період, який охоплює часовий проміжок як до, так і після набрання чинності новою редакцією статті 233 КЗпП України (19.07.2022). При вирішенні питання про застосування строку звернення до суду суд бере до уваги, що на час розгляду цієї справи частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат визнано неконституційною Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-р/2025 та виключено з правозастосування.
Конституційний Суд України, мотивуючи зазначене Рішення, виходив із того, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, а запровадження стислого строку звернення до суду, зі спливом якого право працівника не підлягає захисту судом і не передбачено можливості його поновлення, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, та суперечить принципам рівності та ефективного судового захисту. Наведені мотиви Конституційного Суду України однаковою мірою стосуються гарантій ефективного судового захисту права на оплату праці (грошове забезпечення) незалежно від того, чи перебуває особа у трудових (службових) відносинах, чи звільнена з них, оскільки і в першому, і в другому випадку йдеться про захист того самого конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що в умовах, коли тримісячний строк звернення до суду за частиною першою статті 233 КЗпП України визнано неконституційним, а застосування цього строку до спірних правовідносин ставило б звільненого військовослужбовця у завідомо невигідне становище порівняно з гарантіями, наданими працівникові законом, підстави для висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду та для залишення позову в частині вимог за період з 01.03.2018 по 30.09.2025 без розгляду відсутні. Водночас, навіть якщо виходити з наявності такого строку, суд визнає причини його пропуску поважними з огляду на те, що про нарахування індексації-різниці та порушення свого права позивач об`єктивно довідався лише після отримання відповіді відповідача від 13.04.2026 на адвокатський запит та деталізованих довідок про складові грошового забезпечення, а тому в силу частини першої статті 121 КАС України такий строк не пропущено.
За таких обставин доводи відповідача про залишення позовної заяви без розгляду суд оцінює критично, а спір вирішується судом по суті в повному обсязі.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частинами першою, другою статті 125 Кодексу цивільного захисту України встановлено, що держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків; порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Зазначені складові, окрім тих, що мають разовий характер, належать до постійних видів грошового забезпечення.
Індексація грошових доходів населення здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-ХІІ від 03.07.1991 (далі - Закон № 1282-ХІІ) та Порядку № 1078. Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» № 2017-III від 05.10.2000 індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що згідно зі статтею 19 цього Закону є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Таким чином, доводи відповідача про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми, які регулюють індексацію грошового забезпечення, та про неможливість виплати індексації - різниці, є безпідставними, оскільки грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту підлягає індексації за правилами Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078, а правові висновки Верховного Суду щодо порядку нарахування індексації - різниці є застосовними і до спірних правовідносин.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд (зокрема, у постановах від 19.06.2019 у справі № 825/1987/17, від 20.11.2019 у справі № 620/1892/19), індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, а отже, підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. При цьому повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень; у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанови Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 802/412/17-а, від 11.04.2018 у справі № 806/2208/17).
У зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України № 1013 від 09.12.2015, яка набрала чинності з 15.12.2015 та підлягала застосуванню з 01.12.2015, істотно змінився порядок індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та інших доходів населення. Зокрема, після прийняття цієї постанови місяцем підвищення став місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) (пункт 5 Порядку № 1078).
Абзацами третім, четвертим пункту 5 Порядку № 1078 (у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу; якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац шостий пункту 5 Порядку № 1078 додатково вказує, що ця сума індексації - різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.
У постанові від 20.04.2023 у справі № 320/8554/21 Верховний Суд виснував, що Порядок № 1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, поточної та індексації - різниці. Суми цих індексацій можуть нараховуватися і одночасно, і окремо одна від одної. У разі виникнення спору щодо індексації грошових доходів коло обставин, які є істотними для справи, факти, що підлягають встановленню, характер спірних правовідносин та матеріальний закон, який їх регулює, залежать від виду індексації, з приводу якої існує спір.
Системний аналіз пункту 1, абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку № 1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дає суду підстави зробити висновок, що нарахування й виплата індексації - різниці мають щомісячний фіксований характер, гарантуються законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання. Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, та з огляду на правила й умови нарахування суми індексації - різниці, які встановлені абзацами третім, четвертим, шостим пункту 5 Порядку № 1078, суд дійшов висновку, що повноваження відповідача щодо виплати цієї суми не є дискреційними. Своєю чергою, обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати такий вид індексації грошового забезпечення.
З урахуванням того факту, що 01.03.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, якою були встановлені нові розміри окладів, та з огляду на правила пунктів 5, 10-2 Порядку № 1078, березень 2018 року став місяцем підвищення доходу позивача, за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення. У зв`язку з підвищенням у березні 2018 року доходу позивача відповідачу належало вирішити питання, чи має позивач право на отримання суми індексації - різниці, а якщо так, то у якій сумі.
Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 23.03.2023 у справі № 400/3826/21, від 29.03.2023 у справі № 380/5493/21, від 06.04.2023 у справі № 420/11424/21, від 20.04.2023 у справі № 320/8554/21, від 22.06.2023 у справі № 520/6243/22, від 30.11.2023 у справі № 420/5384/23, від 03.04.2024 у справі № 420/8465/23.
Суд зазначає, що з огляду на абзац четвертий пункту 5 Порядку № 1078 позивач має право на отримання суми індексації - різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року. Якщо ця умова наявна, то розмір належної індексації - різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу.
Отже, для застосування наведених положень Порядку № 1078 та встановлення наявності/відсутності у позивача права на індексацію - різницю суд повинен встановити: розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А); суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б); чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).
Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року. В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (друге речення абзацу п`ятого пункту 5 Порядку № 1078). При цьому суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.09.2025 у справі № 140/16566/21, відповідно до якого при визначенні розміру підвищення доходу необхідно врахувати весь розмір грошового забезпечення, нарахований у лютому та березні 2018 року відповідно (окрім складових, які мають разовий характер), а не лише розмір посадового окладу.
Згідно з інформацією, відображеною в довідці про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 , грошове забезпечення (грошовий дохід) позивача за рахунок постійних його складових (посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за вислугу років, надбавка за класну кваліфікацію, надбавка за особливості проходження служби, премія) у лютому 2018 року становило 12 170,25 грн (оклад - 1100,00 грн; оклад за спеціальним званням - 130,00 грн; надбавка за вислугу років - 430,50 грн; надбавка за ОПС - 830,25 грн; премія - 9680,00 грн), а у березні 2018 року становило 13 004,78 грн (оклад - 5220,00 грн; оклад за спеціальним званням - 1410,00 грн; надбавка за вислугу років - 2983,50 грн; надбавка за класну кваліфікацію - 261,00 грн; надбавка за ОПС - 2272,28 грн; премія - 858,00 грн).
Суд звертає увагу, що при визначенні складових грошового забезпечення для порівняння доходу за лютий та березень 2018 року визначальним є факт виплати у конкретних місяцях складових грошового забезпечення, а не період, за який вони нараховані (правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11.11.2021 у справі № 240/5760/19, від 14.11.2021 у справі № 240/12040/19, від 04.04.2024 у справі № 160/4155/22).
Таким чином, розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А) у зв`язку із підвищенням на законодавчому рівні посадових окладів згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 становить 834,03 грн (13 004,78 грн - 12170,25 грн).
Сума можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б) обчислюється відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Порядку № 1078 як добуток прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.03.2018 (1762,00 грн) і величини приросту індексу споживчих цін (253,30 %), поділений на 100 відсотків, та становить 4463,15 грн (1762,00 грн х 253,30 % / 100). Зазначений порядок обчислення суми можливої індексації узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.06.2023 у справі № 520/6243/22.
Отже, розмір підвищення доходу (А) - 834,03 грн - є меншим від суми можливої індексації в березні 2018 року (Б) - 4463,15 грн, а тому відповідно до абзацу четвертого пункту 5 Порядку № 1078 позивач набув право з березня 2018 року на отримання індексації - різниці, що визначається як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А) та становить: 4463,15 грн - 834,03 грн = 3629,12 грн.
Враховуючи те, що розмір підвищення доходу в березні 2018 року є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року, відповідно до абзацу шостого пункту 5 Порядку № 1078 відповідач був зобов`язаний нараховувати й виплачувати позивачу щомісячно суму індексації - різниці у розмірі 3629,12 грн, починаючи з 01.03.2018 по 30.09.2025 включно, до неї надалі додаючи поточну індексацію, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки. Як установлено судом, такого виду індексації відповідач позивачу за спірний період не нараховував і не виплачував.
При цьому, суд враховує, що відповідно до абзацу 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України від 03.11.2022 №2710-IX "Про Державний бюджет України на 2023 рік" (далі - Закон № 2710-IX) зупинено на 2023 рік дію Закону № 1282-XII.
Суд звертає увагу, що вказана норма є чинною та не визнавалась неконституційною.
Отже, підприємства, установи, організації у 2023 році звільнені від обов`язку здійснювати нарахування та виплату індексації доходів, зокрема, оплати праці (грошового забезпечення). Обчислення індексу споживчих цін для нарахування сум індексації у 2023 році не здійснюється.
Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, однак це не спростовує факту того, що на 2023 рік зупинено дію Закону № 1282-XII приписами абзацу 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у даній справі.
При цьому, оскільки дію Закону № 1282-XII зупинено на 2023 рік, то підзаконний нормативно-правовий акт - Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, який прийнятий на виконання вимог частини 2 статті 6 Закону №1282-XII, також не діє протягом 2023 року.
З урахуванням наведеного, підстави для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення (індексації-різниці) за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 відсутні.
За таких обставин дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 30.09.2025 в неповному обсязі - з порушенням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078 - є протиправними, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Верховний Суд у пункті 62 постанови від 31.05.2021 у справі № 420/7110/19 зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту повинен: а) відповідати змісту порушеного права (вимога повинна співвідноситися із обставинами порушення права чи законного інтересу); б) забезпечувати реальне поновлення прав у випадку задоволення позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постановах від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, зазначала, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
З огляду на викладене, а також враховуючи, що розрахунок індексації є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення, належним та ефективним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу різницю індексації грошового забезпечення за спірний період з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні. З метою повного відновлення порушених прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію - різницю грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 30.09.2025 включно у розмірі 3629,12 грн на місяць, з урахуванням вимог абзаців третього, четвертого, шостого пункту 5 Порядку № 1078 та з відрахуванням раніше виплачених сум поточної індексації.
З приводу зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з одночасним відрахуванням 1,5 % військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб суд зазначає таке.
Відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі - Порядок № 44), грошова компенсація виплачується громадянам України, які мають статус особи рядового і начальницького складу, зокрема ДСНС, а також особам, звільненим зі служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. Виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (пункти 2, 5 Порядку № 44). Наведені положення кореспондують з пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України.
Несвоєчасна виплата індексації (не в день звільнення) має місце не з вини позивача, а тому позивач не може бути позбавлений права на компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.06.2018 у справі № 812/1048/17. Оскільки індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу, її нарахування та виплата мають бути проведені відповідачем із одночасним відрахуванням 1,5 % військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44. Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 27.06.2024 у справі № 580/602/22, від 10.10.2024 у справі № 500/8015/23, від 08.05.2025 у справі № 380/6610/24.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення суд зазначає таке.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159).
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу. Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-III та пунктом 5 Порядку № 159 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Суд зазначає, що компенсація втрати частини доходів може бути нарахована лише на ту частину заборгованості, яка фактично виплачена позивачу, та в місяць виплати такої заборгованості. Цей висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 10.07.2018 у справі № 404/6317/16-а.
Оскільки на час вирішення цього спору заборгованість з виплати індексації - різниці позивачу ще не виплачена, а строк такої виплати, що визначатиме момент виникнення права на компенсацію, не настав, задоволення позову в цій частині свідчило б про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить завданням та принципам адміністративного судочинства. Відтак позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів є передчасними і задоволенню не підлягають.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Оцінюючи зібрані у справі докази в сукупності та мотиви суду щодо кожної з позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.
Ураховуючи, що позивач у цій справі звільнений від сплати судового збору за подання цього позову на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», доказів понесення інших судових витрат останнім не надано, тому в силу приписів статті 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295 КАС України, суд, -
в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області, які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 30.09.2025 в неповному обсязі, а саме з порушенням абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області (код ЄДРПОУ 38627339) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) індексацію - різницю грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 30.09.2025 включно у розмірі 3629,12 грн на місяць, з урахуванням вимог абзаців третього, четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, із відрахуванням раніше виплачених сум поточної індексації, з одночасним відрахуванням 1,5 % військового збору, а також із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.