Справа № 302/1748/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

15 травня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача  – Кожух О.А.,
суддів   – Джуги С.Д., Собослоя Г.Г., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання та без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 січня 2026 року (суддя Кривка В.П., повний текст складено 27.01.2026) у цивільній справі №302/1748/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

11.12.2025 ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовна заява мотивована наступним. Зазначила наступне. Сторони уклали шлюб 10.09.2016. Під час перебування сторін у шлюбі в них народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після одруження позивачка з відповідачем стали проживати, як одна сім`я, у будинку відповідача в АДРЕСА_1 . 03.02.2022 року відповідач виїхав на заробітки за межі України, а саме до міста Брно, Чехія та став проживати за адресою АДРЕСА_2 . Після цього в січні 2023 року позивачка з сином ОСОБА_5 також поїхала до відповідача, де проживали разом з ним. Стверджує, що у Чехії відповідач працював та працює і на даний час будівельником, однак не офіційно, та отримував в середньому заробітну плату в розмірі 50 000 чеських крон, про що вона знає достовірно, так як відповідач приносив щомісяця заробіток додому та показував їй, відповідно яку отримує і на даний час. Однак у сторін почалися псуватись подружні стосунки, стали виникати сімейні сварки із-за поведінки відповідача, який самоусунувся від свого обов`язку утримувати сімейні вузи, як матеріально так і фізично. Зазначає, що відповідач відсторонився від сім`ї, перестав брати участь у спільному влаштуванні сімейних цінностей, самоусунувся від виховання та утримання малолітнього сина, став зловживати алкогольними напоями, у результаті чого між ними виникали сварки, та відповідач подеколи припускався до сімейного насильства, завдаючи позивачці побої. У зв`язку з цим з липня 2025 року позивачка та відповідач повністю перестали спілкуватись як дружина та чоловік, останній відокремився, став прожити окремо в іншій кімнаті, окремо самостійно харчуватись та не підтримувати жодних стосунків з позивачкою. Вказує, що жодних грошових коштів на утримання сина ОСОБА_5 відповідач не надає, у зв`язку з чим позивачка вимушена була самостійно влаштуватись на роботу, щоб отримати засоби на своє проживання та проживання малолітнього сина, який проживав разом з нею.
Зазначає, що 08.11.2025, під час сварки відповідач знову заподіяв позивачці тілесні ушкодження, у зв`язку з чим остання повідомила правоохоронні органи, та відносно відповідача було відкрито провадження від 09.11.2025 року, та, як наслідок, відповідача було виселено з даного житла і він став проживати окремо у свого брата за адресою АДРЕСА_3 . Після цього позивачка з сином повернулась в Україну та стали постійно проживати в будинку її батьків в с.Синевир, 1229, Хустського району Закарпатської області. 
Вказує, що на даний час відповідач повністю відсторонився від сім`ї, жодних сімейних відносин не підтримує, не цікавиться сім`єю, її добробутом, матеріальним станом, життям та потребами свого сина, побутовими та іншими проблемами. Відповідач не надсилає жодних коштів для утримання сім`ї. А тому, спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаємопорозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки, нехтування відповідачем сімейними цінностями та обов`язками. Кожний із них живе своїм життям. Відповідач не дбає про сім`ю та її добробут, всі витрати, пов`язані з сім`єю, з вихованням та утриманням малолітнього сина покладені на позивачку. Шлюб між позивачкою та відповідачем на даний час носить формальний характер, а тому збереження шлюбу буде суперечити їх спільним інтересам. 
Зазначає, що після розірвання шлюбу син сторін продовжить проживати разом з позивачкою, з якою проживає і на даний час. Син сторін потребує матеріальної підтримки з боку свого батька, тобто відповідача, який зобов`язаний утримувати свою дитину матеріально до повноліття нарівні з позивачкою шляхом сплати аліментів. Оскільки добровільно про сплату аліментів домовитись не вдалося, позивачка вимушена звертатись до суду, прохаючи задовольнити позов та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , оскільки самостійно повністю матеріально забезпечити його позивачка неспроможна. 
Позивачка вказує, що їй відомий місячний заробіток відповідача, який в середньому становить 50 000 чеських крон на місяць, що в перерахунку на гривні по офіційному курсу НБУ станом на 10.12.2025 року (202,33 грн. за 100 CZK) становить біля 101 166 грн. Зважаючи на щомісячний дохід відповідача, його фінансові можливості, позивачка вважає, що необхідний та достатній розмір аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 дорівнює 8 500 грн. на місяць.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 січня 2026 року позов задоволено. 
Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ) і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП - НОМЕР_2 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 ), який зареєстрований 10.09.2016 року у виконавчому комітеті Вільшанівської сільської ради Хустського району Закарпатської області, про що 10.09.2016 року складено відповідний актовий запис № 6.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 8500 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.12.2025 і до досягнення дитиною повноліття.
Задовольняючи позов в частині вимог про розірвання шлюбу суд першої інстанції врахував недопустимість примушування жінки та чоловіка до шлюбу. Задовольняючи вимоги позивача про стягнення аліментів суд зазначив про відсутність відомостей про фінансовий та стан сторін, стан здоров`я сторін, відомостей про наявність рухомого та нерухомого майна, а також відсутність заперечень відповідача щодо заявленого позивачем розміру аліментів, які підлягають стягненню на утримання дитини.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги та позиція позивача 

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду в частині стягнення аліментів відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. 
Просить рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26.01.2026 по справі в частині розміру стягуваних аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково та визначити розмір аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 грн. щомісяця.
В апеляційній скарзі відповідач вказує, що суд першої інстанції не з`ясував місце реєстрації відповідача та не повідомив останнього про розгляд справи, взяв до уваги документи на іноземній мові та самостійно в рішенні визначив їхній зміст.
В скарзі відповідач не заперечує про сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини, однак визначений судом першої інстанції розмір, вважає таким, що порушує рівність обов`язків та прав батьків по утриманню дитини. 
Стверджує, що наразі не працює, має періодичні підробітки, тому не має можливості сплачувати 8500 грн. щомісяця.
У своїх доводах посилається на мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01.01.2026 встановлено в розмірі 3512 грн. та з врахуванням того, що обов`язок утримувати дитину покладається на обох батьків, відповідач вважає, що розмір аліментів для утримання сина, який проживає з позивачкою слід визначити в розмірі 2000 грн.

На вказану апеляційну скаргу позивачкою ОСОБА_7 подано відзив, у якому зазначає, що відповідач не спростовує, а тому підтверджує обставини щодо розміру його заробітку, які зазначені позивачкою в позовній заяві.
Вважає, що відповідачем пропущено строк на апеляційне оскарження, оскільки скаргу подано на 31 день, при цьому відповідач у скарзі не просить такий строк поновити, тому скаргу слід повернути без розгляду. 
Разом з тим, позивачка просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Межі розгляду справи апеляційним судом

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків. 

Щодо доводів відповідача про неповідомлення про розгляд справи 

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач вказав на відсутність підтвердження місця реєстрації відповідача, оскільки судом не було зроблено відповідний запит.
Вказані доводи відповідача спростовуються матеріалами справи, оскільки в справі наявна відповідь №2125119 від 12.12.2025 на запит суду з демографічного реєстру, з якої вбачається, що місце реєстрації відповідача за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24), на яку судом першої інстанції було направлено копію ухвали з додатками про відкриття провадження у справі.
Крім того, матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 викликався судом першої інстанції на розгляд справи шляхом оголошення на сайті суду особи, місце перебування якої невідоме (а.с.29), відповідно до вимог ЦПК України. 

Фактичні обставини справи та застосовані норми права

Судом встановлено, що 10 вересня 2016 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Вільшанівської сільради Хустського району Закарпатської області, про що 10.09.2016 складено відповідний актовий запис №6, прізвища після державної реєстрації шлюбу: чоловіка – ОСОБА_9 , дружини – ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.8).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , про що 22.02.2018 складено відповідний актовий запис №225, що вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (а.с.13).
Згідно з довідкою виконкому Синевирської сільради Хустського району Закарпатської області №1080 від 03.12.2025 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована та проживає разом з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.12). 
Згідно з поданих до позовної заяви офіційних документів вбачається, що до відповідача поліцією Чеської Республіки було застосовано тимчасові заходи виселення з житла. У ході застування вказаних заходів позивачка визнана потерпілою від побутового насилля (а.с.15). 
До позову подано також копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_5 та візу на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).
Згідно з відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 з 03.04.2021 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.24).
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено судом у відсутності сторін 26 січня 2026 року, а повний текст такого складено 27 січня 2026 року.

Щодо доводів позивача про пропуск відповідачем строку на подання апеляційної скарги

Згідно з ч.1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Відповідно до ч.2 ст. 354 ЦПК України, якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Колегією суддів встановлено, що оскаржуване рішення Міжгірського районного суду від 26.01.2026 ухвалено судом у відсутності сторін, що підтверджується довідкою секретаря судових засідань Липей В.В. (а.с.33).
У вказаному рішенні суду зазначено, що рішення (повний текст) складено 27.01.2026 (а.с.38 останній абзац).
Таким чином процесуальний строк на апеляційне оскарження обчислюється з 27.01.2026 – з дня складення повного судового рішення.
Відтак, апеляційна скарга подана – 26.02.2026, тобто в 30 денний строк з дня складення повного судового рішення. Таким чином доводи позивачки про пропуск відповідачем строку на апеляційне оскарження рішення є безпідставними.

Застосовані норми права та мотиви апеляційного суду

У частині 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Статтею 51 Конституції Українитастатті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною першою статті 3 цієї Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.  Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ч. 3 ст. 182 СК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 просила стягувати аліменти на неповнолітню дитину в твердій грошовій сумі в розмірі 8500 грн., зазначаючи, що відповідач, який працює у Чеській республіці, отримує заробітну плату в сумі 50000 чеських крон, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.12.2025 (202,33 грн. за 100 CZK) еквівалентно становить біля 101 166 грн. 
Апелянт не погоджується з висновками суду, зазначивши у апеляційній скарзі, що позивачем не надано доказів у підтвердження обставин, які дають змогу встановити наявність достатніх підстав для визначення розміру аліментів в розмірі, більшому за 50 % прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що має можливість сплачувати аліменти на неповнолітню дитину в розмірі 2000 грн.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», що діяв на час звернення до суду з даним позовом, з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становив 3196 гривень. 
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», що діяв на час ухвалення судом рішення, з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років встановлено 3512 гривень.
Позивач у відзиві зазначає, що відповідач не надав відомостей про розмір свого доходу та не простував твердження позивача про можливість сплачувати розмір аліментів вказаний у позові.
Щодо неналежності доказів на іноземній мові, які взяті судом до уваги, оскільки такі без перекладу, колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять настанову для потерпілої особи, якою є ОСОБА_4 , викладену українською мовою, зі змісту якої встановлено обставини про тимчасове виселення особи, з якою проживала позивачка в місті Брно (а.с.15). Крім того доказів на спростування вказаної інформації відповідачем не подано.
Стягуючи з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 8500 грн (як просила позивачка) суд першої інстанції вказав, що бере до уваги, що позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів стосовно ні свого доходу, ані доходу відповідача, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, відомостей про наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав на підставі яких суд би мав можливість встановити обставини щодо матеріального становища позивачки та платника аліментів, та надати цьому відповідну правову оцінку при визначенні розміру аліментів.
В той же час суд зазначив, що визначаючи розмір аліментів виходить з найкращих інтересів дитини та враховує те, що відповідачем не надано доказів того, що він є непрацездатним, має інвалідність чи є пенсіонером, чи має на утриманні інших дітей, непрацездатних членів сім`ї, що могло б свідчити про неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання дитини; відповідач не подав суду ні відзив, ані жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог в частині стягнення аліментів на дитину, що могло б свідчити, зокрема про неможливість сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 8500 грн щомісячно.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано відповідних доказів і до суду апеляційної інстанції (щодо свого доходу, стану здоров`я, наявність інших утриманців та ін.). Згідно відповідей з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів, інформація щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2024 року по 1 квартал 2026 року – відсутня (а.с.75-76). Також не знайдено інформацію щодо нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.77).
З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня дитина сторін – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає з позивачкою – ОСОБА_7 , відтак саме остання несе всі витрати на утримання дитини. 

Висновки апеляційного суду 

Враховуючи, що особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, відповідач є молодим за віком (1992 року народження), є працездатним (оскільки відомостей щодо стану здоров`я, інвалідності та ін. матеріали справи не містять), матеріали справи не містять даних, що на його утриманні є інші діти або непрацездатні члени сім`ї, зважаючи на те, що відповідач проживає у Чеській Республіці, про що зазначено у апеляційній скарзі (а.с.45), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 8500 грн щомісячно. 
Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують. 
Відповідно до ст 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду – без змін. 
Керуючись статтями 367, 368, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 січня 2026 року в частині визначення розміру аліментів – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 травня 2026 року.

Суддя-доповідач:   Судді: