УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026року 
м. Київ
справа №641/7544/25
провадження № 61-5800ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
розглянув касаційну скаргу Приватного підприємства «Торгово-комерційна фірма «Дана» на ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 березня 2026 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Торгово-комерційна фірма «Дана», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний реєстратор Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, про витребування майна,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Торгово-комерційна фірма «Дана» (далі - ПП «Торгово-комерційна фірма «Дана»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета
спору, - державний реєстратор Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, про витребування майна.
Також у жовтні 2025 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову. 
Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2025 року прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у вищевказаній справі, призначено підготовче судове засідання. 
Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі задоволено.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження нежитлової будівлі літери «Ж», загальною площею 26,1 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 558139863101, до набрання рішенням суду законної сили.
Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі територіальним органам Міністерства юстиції України, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в тому числі Реєстру прав власності на нерухоме майно. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна - нежитлової будівлі літ «Ж», загальною площею 26,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 558139863101, до набрання рішенням суду законної сили.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі, суд першої інстанції застосував норми статей 149, 150 ЦПК України, постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», врахував, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог щодо витребування майна, а саме: нежитлової будівлі літ «Ж», загальною площею 26,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 558139863101. 
Постановою Харківського апеляційного суду від 24 березня 2026 року апеляційну скаргу ПП «Торгово-Комерційна фірма «Дана» залишено без задоволення. Ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2025 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, предметом спору у цій справі є нерухоме майно - нежитлова будівля літ «Ж», загальною площею 26,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 558139863101, і суд першої інстанції, задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, дійшов обґрунтованого висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду. Накладення арешту (із забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії) на спірне нежитлове приміщення до набрання законної сили рішенням суду у цій справі є співмірним із заявленими позовними вимогами і забезпечення позову у такий спосіб унеможливить зміну власника нерухомого майна до моменту закінчення розгляду справи, що відповідає меті забезпечення позову. 
29 квітня 2026 року ПП «Торгово-Комерційна фірма «Дана» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 березня 2026 року скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні зави ОСОБА_1 про забезпечення позову.
1. Касаційна скарга ПП «Торгово-Комерційна фірма «Дана» надійшла до Верховного Суду з пропуском строку на касаційне оскарження судових рішень. 
У касаційній скарзі заявником порушено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки повний текст постанови суду апеляційної інстанції від 24 березня 2026 року отримано підприємством 30 березня 2026 року, надано відповідні докази. 
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції від 24 березня 2026 року зареєстровано 27 березня 2026 року, забезпечено надання загального доступу 30 березня 2026 року.
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження судового рішення заявником пропущено з поважних причин, колегія суддів вважає за можливе його поновити.
2. Касаційна скарга ПП «Торгово-Комерційна фірма «Дана» мотивована тим, що судами порушено норми процесуального права, оскільки заходи забезпечення позову застосовано судами без належного встановлення наявності між сторонами реального спору про право, за відсутності належних та допустимих доказів існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду, а також у не дотримано принцип співмірності таких заходів. Крім того, позивачка не є власником спірного майна, яке є предметом позову, оскільки з її володіння таке майно вибуло, а отже, вона не наділена правом на пред`явлення віндикаційного позову, який за своєю правовою природою є способом захисту виключно власника, який позбавлений володіння майном.
Перевіривши доводи касаційної скарги ПП «Торгово-Комерційна фірма «Дана» колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Із оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.
Зазначене узгоджується з роз'ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.
У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом спору у справі є нерухоме майно - нежитлова будівля літ «Ж» загальною площею 26,1 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 558139863101.
Встановивши, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно. 
При цьому судами першої та апеляційної інстанцій правильно взято до уваги те, що накладення арешту (із забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії) на нежитлове приміщення літ «Ж» загальною площею 26,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 558139863101, до набрання законної сили рішенням суду у справі, є співмірним заходом забезпечення позову із заявленими позовними вимогами. Також суди правильно констатували, що існує реальна загроза того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити в майбутньому виконання рішення суду, а тому вжиття заходів забезпечення позову забезпечить фактичне виконання рішення суду.
Верховний Суд зазначає, що вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами та будуть достатнім інструментом забезпечення ефективності судового захисту, забезпечують баланс прав та обов'язків сторін у справі.
Крім того, варто наголосити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Посилання у касаційній скарзі ПП «Торгово-Комерційна фірма «Дана» на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо забезпечення позову, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 довела необхідність вжиття таких заходів.
Доводи касаційної скарги про те, що позивачка не є власником спірного майна, яке є предметом позову, оскільки з її володіння таке майно вибуло, а отже, вона не наділена правом на пред`явлення віндикаційного позову, який за своєю правовою природою є способом захисту виключно власника, який позбавлений володіння майном, Верховний Суд відхиляє, оскільки такі доводи входять до предмета доказування при розгляді справи по суті, а не при вирішенні питання про забезпечення позову. 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить про необґрунтованість касаційної скарги, оскільки Верховний Суд вже викладав у постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, а суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення із врахуванням таких висновків. 
По суті доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм процесуального права й висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтею 390 ЦПК України, частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання Приватного підприємства «Торгово-комерційна фірма «Дана» про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.
Поновити Приватному підприємству «Торгово-комерційна фірма «Дана» строк на касаційне оскарження ухвали Слобідського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду від 24 березня 2026 року. 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного підприємства «Торгово-комерційна фірма «Дана» на ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Торгово-комерційна фірма «Дана», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний реєстратор Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, про витребування майна відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді: Ю. В. Черняк
Г. В. Коломієць
Д. Д. Луспеник