ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
19 травня 2026 року
м. Харків
справа № 645/2749/25
провадження № 22-ц/818/2284/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Шнайдер Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Браженко Інна Іванівна про встановлення факту постійного проживання та прийняття спадщини, визнання права власності на 1/6 частину квартири у порядку спадкування за заповітом за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Туруті Захара Олеговича на заочне рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 24 грудня 2025 року, постановлене під головуванням судді Саркісян О.А., -
в с т а н о в и в:
У травні 2024 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Браженко Інна Іванівна про встановлення факту постійного проживання та прийняття спадщини, визнання права власності на 1/6 частину квартири у порядку спадкування за заповітом.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 24 грудня 2025  року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Турутя Захар Олегович просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що  дійсно шлюб між бабусею позивачки – ОСОБА_2 та дідусем позивачки – ОСОБА_3 було розірвано 25.02.1997 року. Про факт розірвання шлюбу між бабусею та дідусем позивачці стало відомо лише під час оформлення спадщини. Попри розірвання шлюбу бабуся та дідусь позивачки продовжували мешкати у цивільному шлюбі однією родиною, вели спільне господарство, несли спільні витрати, мали спільний бюджет, спільно харчувались, купували майно для спільного користування, разом брали участь у вихованні онуки – ОСОБА_1 . Тобто, вони мали спільний побут і взаємні права й обов`язки. Зазначені обставини підтверджуються зокрема тим, що хоча й шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано 25.02.1997 року, проте ОСОБА_3 був зареєстрований та мешкав однією сім`єю у квартирі разом з колишньою дружиною – ОСОБА_2 та сином – ОСОБА_4 . Дана квартира була набуто у власність в порядку приватизації ОСОБА_2 та ОСОБА_4 лише 21.03.2005 року, тобто понад 8 років після розірвання шлюбу. З паспорту ОСОБА_3 вбачається, що його місце проживання зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1 з 22.12.2005 року. Тобто, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як власники квартири надали згоду на реєстрацію його місця проживання у вказаній квартирі. Не маючі жодних правових підстав для проживання в квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 продовжував проживати в ній аж до дня смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 продовжував проживати в квартирі й після смерті сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Додатково слід наголосити, що ОСОБА_3 був ліквідатором аварії на ЧАЕС другої категорії (посвідчення ліквідатора міститься в матеріалах справи). Зазнавши радіаційного впливу під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, все життя ОСОБА_3 супроводжувалось хворобами. Так з виписки з історії хвороби № 13427 від 28.11.2008 року вбачається, що ОСОБА_3 поступив до відділення у плановому порядку за направленням поліклініки ОКЛ зі скаргами на виражені болі в лівому тазостегновому суглобі та порушення акту ходьби. У виписці з історії хвороби зазначена адреса проживання: АДРЕСА_2 , тобто за адреса місця проживання бабусі та апелянта. Також із виписок вбачається, що «пацієнт знаходиться в ліжку, потребує сторонньої допомоги». Піклувалась про ОСОБА_3 саме ОСОБА_2 , яка проживала з ним однією сім`єю.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду достатніх переконливих доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету і витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, а також притаманних подружжю відносин спільного проживання ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 по день його смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 . Саме по собі фактичне проживання за однією адресою не може свідчити про те, що особи проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу за відсутності доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї тощо. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення факт постійного спільного проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю на час відкриття спадщини, а саме станом на день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , понад п`ять років. Оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факт постійного спільного проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю на час відкриття спадщини, а саме станом на день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , понад п`ять років, похідні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування за заповітом на спадщину на 1/6 частину кв. АДРЕСА_1 , що належить після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 її бабусі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 – задоволенню не підлягають.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла бабуся позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Після її смерті відкрилась спадщина.
На час смерті ОСОБА_2 була зареєстрована у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 .
Зазначена квартира приватизована на двох осіб ОСОБА_2 та батька позивачки ОСОБА_4 21.03.2005 року виконкомом ХМР видано розпорядження №2397 про право спільної сумісної власності.
Батьки позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 19 серпня 2003 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_6 батько позивачки ОСОБА_4 помер. 
Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку у зазначеній квартирі, заповіту він не залишив. 
Спадкоємцями 1/2 частки зазначеної квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_4 , після його смерті були його батьки: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та позивачка.
24.02.2009 року ОСОБА_2 склала заповіт, яким усе майно заповідала позивачці.
На час звернення до суду ОСОБА_1 належить 2/3 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_2 , 1941 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та 1/6 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.11.2023 року після смерті ОСОБА_4 .
29.11.2023 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса ХМНО в Харківській області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , як його онука.
ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
З інформаційної довідки №74928051 від 29.11.2023 року вбачається, що після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкова справа не заводилась.
29.11.2023 року приватним нотаріусом ХМНО в Харківській області Браженко І.І. заведено спадкову справу №68/2023 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №74928150 від 29.11.2023 року.
У відповідності до довідки зі Спадкового реєстру №74928168 від 29.11.2023 року вбачається, що відсутня інформація щодо наявності заповіту/спадкового договору від імені ОСОБА_3 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 22.12.2005 року по 30.03.2021 року, у відповідності до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 28.11.2023 року.
Шлюб між дідом і бабою позивачки, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний 25.02.1997 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 , видане 25.02.1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікдзевського райвиконкому м. Харкова, запис №115.
Отже на момент смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі не перебував.
Єдиний син ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який був рідним батьком позивачки, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 – за законом або заповітом немає. 
З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії винесеною ПН ХМНО Браженко І.І. від 01.12.2023 року вбачається, що у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого рідного діда ОСОБА_3 відмовлено, у зв`язку із пропуском шестимісячного строку. Застосувати норму Закону щодо факту постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини немає можливості, оскільки документів на підтвердження факту проживання спадкоємця, ОСОБА_1 за однією адресою з померлим ОСОБА_3 надано не було.
Як на підставу позовних вимог позивачка посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла її бабуся ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На час смерті ОСОБА_2 була зареєстрована у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 . Зазначена квартира приватизована на двох осіб ОСОБА_2 та батька позивачки ОСОБА_4 21.03.2005 року виконкомом ХМР ухвалено розпорядження №2397 про право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на зазначену квартиру, яке зареєстроване у міському бюро технічної інвентаризації за №П-23991. Батьки позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 19 серпня 2003 року. ІНФОРМАЦІЯ_6 батько позивачки ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку у зазначеній квартирі, заповіту він не залишив. У квартирі на час смерті батька мешкали його мати ОСОБА_2 та батько ОСОБА_3 , які прийняли спадщину після його смерті відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України. Отже, спадкоємцями 1/2 частки зазначеної квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_4 , після його смерті були його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та позивачка. Батьки батька мешкали у цивільному шлюбі, однією родиною, вели спільне господарство, мали спільні витрати, незважаючи на те, що шлюб поміж ними був розірваний 25.02.1997 року, хоча позивачка не знала, що шлюб між дідусем та бабусею розірваний. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , він був ліквідатором на ЧАЕС 2 категорії, внаслідок чого дуже хворів, за рік до смерті був прикований до ліжка, не вставав, вони із бабусею доглядали за ним. Оскільки дідусь ОСОБА_3 успадкував 1/6 частку квартири, що належала його сину, то бабуся має право на спадкування за законом у четверту чергу як особа, яка проживала із спадкодавцем однією сім`єю не менше 5 років до часу відкриття спадщини, вони прожили разом однією сім`єю більше 50 років. 24.02.2009 року ОСОБА_2 склала заповіт яким усе заповідала позивачці. 18.01.2023 року вона звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 до нотаріуса Чернівецької МНО, оскільки є ВПО та мешкає у м. Чернівці. Згідно витягу від 29.11.2023 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 зареєстрована. 24.11.2023 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом яка складається з 1/6 частки зазначеної квартири, після смерті батька ОСОБА_4 28.11.2023 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом – 1/2 частку зазначеної квартири, що належить бабусі ОСОБА_2 та 1/6, яка належала батькові ОСОБА_4 , яку успадкувала бабуся ОСОБА_2 , загалом отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . 01.12.2023 року приватний нотаріус ХМНО Браженко І.І. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого рідного діда ОСОБА_3 , у зв`язку із пропуском шестимісячного строку. Застосувати норму Закону щодо факту постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини немає можливості, оскільки документів на підтвердження факту проживання спадкоємця, ОСОБА_1 за однією адресою з померлим ОСОБА_3 надано не було. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 жили разом однією сім`єю. Вона прийняла спадщину належну ОСОБА_3 1/6 частину квартири, яку він успадкував після смерті сина – батька позивачки, оскільки постійно проживала із ним до його смерті, після смерті вступила в управління та розпорядження належним йому майном та нерухомістю, проживала в квартирі доки у лютому 2024 року не почалася війна, у будинок влучила ракета, бабуся вціліла, оскільки тоді ночувала у підвалі. Будинку. Від пережитого вона захворіла, перенесла інсульт і невдовзі ІНФОРМАЦІЯ_5 померла. У м. Полтава. Отже просить суд встановити факт постійного спільного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю на час відкриття спадщини, а саме станом на день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 – ОСОБА_2 понад 5 років, а насправді понад 50 років та визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/6 частку зазначеної квартири, яка належить ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку він успадкував після смерті сина, батька позивачки, яку після його смерті успадкувала ОСОБА_2 відповідно до ст. 1264 ЦК України, як спадкоємець 4 черги. 
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Згідно вимог статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.
Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
Що стосується факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.
При цьому, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Ці особи можуть перебувати у родинних стосунках або стосунках свояцтва, не перебувати у будь-яких з цих стосунків, або бути і в тих, і в інших стосунках. Домогосподарство може складатися з однієї особи.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
В той же час, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, наявність у них спільного побуту, взаємні права та обов`язки.
Факт спільного мешкання та реєстрації в одній квартирі, на які посилається позивачка, саме по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні сім`ї.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року, справа №552/6659/16-ц, провадження № 61-36768св18.
Разом з тим колегія суддів зауважує, що жодного доказу факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю тощо, позивачем суду не надано.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 761/38043/17, провадження № 61-47739 св 18.
Оскільки, позивачем не надано суду достатніх, переконливих та достовірних доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету і витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, а також притаманних подружжю відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 протягом не менше п`яти років до його смерті, то саме по собі фактичне проживання за однією адресою не може свідчити про те, що особи проживали однією сім`єю. 
Виходячи з вищевикладеного судова колегія не вбачає наявних в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що між ОСОБА_2 та спадкодавцем склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї.
Такі правові висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 750/12880/19 (провадження № 61-8759св20).
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення позову в частині встановлення факту постійного спільного проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття спадщини.
Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду першої інстанції достатніх, достовірних та належних доказів відповідно до вимог статей 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3  склались усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, а отже відсутні докази на підтвердження факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
У зв`язку із недоведеністю факту постійного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3  однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття спадщини, підстав для висновку, що ОСОБА_2 є спадкоємцем і прийняла спадщину після його смерті у вигляді 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 не вбачається.
Тому і відсутні підстави для  визнання за позивачем права на зазначене майно після смерті ОСОБА_2 .
Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про залишення позовних вимог без задоволення.
Рішення суду ухвалено з додерженням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Туруті Захара Олеговича - залишити без задоволення.
Заочне рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 24 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:       О.В. Маміна
Судді:   О.Ю. Тичкова
В.Б. Яцина