ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 317/3250/21
провадження № 61-18165св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 червня 2023 року у складі судді Мінгазова Р. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року у складі колегії суддів Гончар М. С., Маловічко С. В., Подліянової Г. С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації.

Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації.
Позов мотивував тим, що він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 8,5390 га, кадастровий номер 2322181300:02:001:0010, що знаходиться на території Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області. 

13 квітня 2012 року позивач уповноважив ОСОБА_2 , а також близьких до ОСОБА_2 осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укласти від його імені договір оренди належної йому на праві власності земельної ділянки, для чого видав цим особам довіреність від 13 квітня 2012 року, зареєстровану в реєстрі за № 1681 та передав відповідачу оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 175111 від 12 серпня 2010 року. На видачі вказаної довіреності наполягла відповідач, запевнивши позивача, що вона знайшла орендаря, який готовий укласти договір оренди належної позивачу земельної ділянки та в підтвердження реальності свого наміру вже передав ОСОБА_2 передплату за оренду земельної ділянки на декілька років наперед. Отже, в день видачі довіреності відповідач передала позивачу ці грошові кошти.

У 2020 році позивач неодноразово зв`язувався з ОСОБА_2 та вимагав надати йому примірник договору оренди земельної ділянки, повернути оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку, який він надав їй 13 квітня 2012 року для укладення та реєстрації договору оренди земельної ділянки та сплатити орендну плату за користування земельною ділянкою невідомим йому на той час орендарем, оскільки ОСОБА_2 не повідомила позивача з ким саме уклала договір оренди землі.

Проте, ОСОБА_2 ухилилась від повернення оригіналу державного акта та грошових коштів. Позивач неодноразово вимагав від відповідача розірвати з орендарем договір оренди землі та повернути належну йому земельну ділянку. Втім, наприкінці 2020 року відповідач категорично відмовила йому у цьому. Після цього позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, де отримав копію державного акта на право власності на земельну ділянку та до відділу Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області, де йому надали копію договору оренди землі. Ознайомившись з копією договору оренди земельної ділянки, позивач дізнався, що в дійсності договір був укладений 27 жовтня 2014 року, а не у квітні 2012 року та стороною цього договору, в якості орендодавця, був позивач ОСОБА_1 , а в якості орендаря - ОСОБА_2 . Наведений договір зареєстрований 04 листопада 2014 року Запорізьким районним управлінням юстиції, номер запису 7500644. Позивач стверджує, що вказаний договір оренди земельної ділянки він не підписував та не укладав. Отже, наведений договір оренди землі від 27 жовтня 2014 року є підробленим, в ньому підроблено підпис позивача.

Позивач просив суд:
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 та зобов`язати повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 8,5390 га, кадастровий номер 2322181300:02:001:0010, що знаходиться на території Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, право власності на яку належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 175111 від 12 серпня 2010 року, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011026000049 та оригінал вказаного державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 175111 від 12 серпня 2010 року;
- скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 27 жовтня 2014 року, укладеного від імені ОСОБА_1 з ОСОБА_2 про право ОСОБА_2 на оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 8,5390 га, кадастровий номер 2322181300:02:001:0010, що знаходиться на території Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, проведену Запорізьким районним управлінням юстиції 04 листопада 2014 року за номером 7500644.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Запорізький районний суд Запорізької області рішенням від 27 червня 2023 року, яке Запорізький апеляційний суд постановою від 08 листопада 2023 року залишив без змін,у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в ході розгляду справи не було встановлено того, що укладення договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2322181300:02:001:0010 на території Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області не відповідало волі ОСОБА_1 станом на 27 жовтня 2014 року.

На момент укладення договору оренди земельної ділянки 27 жовтня 2014 року була чинною довіреність, видана ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Оскільки договір оренди від 27 жовтня 2014 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2322181300:02:001:0010 площею 8,5390 га на території Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області не визнано неукладеним, не підлягає скасуванню державна реєстрація, проведена Запорізьким районним управлінням юстиції 04 листопада 2014 року за номером 7500644.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2023 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 07 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження у даній справі, витребував її з Запорізького районного суду Запорізької області.

Верховний Суд ухвалою від 01 квітня 2025 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого визначення складу колегії суддів від 02 червня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Фаловська І. М.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 грудня 2019 року в справі № 904/10956/16, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року в справі № 125/702/17, від 20 квітня 2022 року в справі № 454/148/20, від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц, від 16 листопада 2022 року в справі № 700/722/17. 

У касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що позивач дійсно видав у 2012 році довіреність на представництво своїх інтересів щодо передачі земельної ділянки в оренду, однак лише для укладення договору з іншим орендарем та на узгоджених із ним умовах.
Про існування договору оренди від 27 жовтня 2014 року позивач не знав до 2020 року. Спірний договір особисто не підписував, його умов не погоджував, земельну ділянку відповідачу в користування не передавав і договір не виконував. Висновком почеркознавчої експертизи підтверджено, що підпис орендодавця у договорі виконано не ним, а іншою особою. 

Суди безпідставно ототожнили факт видачі довіреності та отримання позивачем коштів у 2012 році з його волевиявленням на укладення саме договору оренди від 27 жовтня 2014 року. Отримання коштів у 2012 році не може свідчити про схвалення чи укладення договору, який був оформлений лише через два з половиною роки, тим більше за умов, які він не погоджував. Суди не надали належної оцінки тому, що розписка про отримання коштів не відповідає істотним умовам спірного договору оренди, зокрема щодо розміру та порядку сплати орендної плати.

Таким чином, скаржник вважає, що договір оренди землі від 27 жовтня 2014 року не відповідає його волі, є неукладеним та не може породжувати для нього жодних правових наслідків, а тому земельна ділянка підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння, а державна реєстрація права оренди - скасуванню.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що  ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 2322181300:02:001:0010 на території Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (т. 1 а. с. 12).

13 квітня 2012 року ОСОБА_1 видав довіреність від на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на право розпоряджатись усім належним йому майном, у тому числі «…укладати всі дозволені законом угоди, …здавати та приймати в оренду земельні ділянки, …розписуватись за нього…», яку він скасував 21 січня 2021 року (т. 1 а. с. 14, 15, 123).

Позивач ОСОБА_1 13 квітня 2012 року у присутності ОСОБА_4 і ОСОБА_5 видав розписку ОСОБА_2 про те, що він отримав орендну плату за земельний пай за сорок дев`ять років в сумі 40 000 грн, оригінал якої зберігається у відповідача ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 122).

Договір оренди належної позивачеві земельної ділянки з кадастровим номером 2322181300:02:001:0010 на території Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області укладений 27 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зареєстрований 04 листопада 2014 року (витяг про державну реєстрацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 листопада 2014 року (т. 1 а. с. 10, 11, 87-97, 104, 105).

У висновку судової почеркознавчої експертизи від 16 вересня 2022 року № СЕ-19/108/22/10701-ПЧ, яка була проведена в рамках розслідування кримінального провадження № 42021082060000016 від 18 травня 2021 року, встановлено, що: «підпис в стовпчику «ОРЕНДОДАВЕЦЬ», рядку «_____/ ОСОБА_1/» договору оренди землі від 27 жовтня 2014 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 . Підпис в стовпчику «ОРЕНДОДАВЕЦЬ», рядку «_____/ ОСОБА_1/» акту визначення в натурі меж земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 » (т. 1 а. с. 178-181).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. 

Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України). 

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу загальних приписів статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, а також спеціальних правил статей 229-233 цього Кодексу про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частини перша та третя статті 626 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом України від 06 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин 
(далі - Закон № 161-ХІV).

За змістом статті 13 Закону № 161-ХІV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За частиною першою статті 14 Закону № 161-ХІV договір оренди землі укладається в письмовій формі. 

Частиною першою статті 15 Закону № 161-ХІV передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Ці умови є обов`язковими та без досягнення згоди щодо них договір не вважається укладеним.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У справі, яка переглядається, висновком судової почеркознавчої експертизи від 16 вересня 2022 року № СЕ-19/108/22/10701-ПЧ, яка була проведена в рамках розслідування кримінального провадження № 42021082060000016 від 18 травня 2021 року доведено, що  ОСОБА_1 не підписував ні договір оренди землі від 27 жовтня 2014 року, ні акт визначення в натурі меж земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків.

Отже, позивач не погоджував всіх істотних умов договору оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону № 161-ХІV.

Водночас суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши факт відсутності підпису позивача у спірному договорі, дійшли помилкового висновку про наявність його волевиявлення на передачу земельної ділянки в оренду виключно з огляду на існування довіреності від 13 квітня 2012 року та розписки про отримання грошових коштів.

Відповідно до сталої судової практики у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення(постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17).

Сам по собі факт видачі довіреності не свідчить про безумовне погодження довірителем будь-яких майбутніх правочинів, які можуть бути вчинені представником. Наявність повноважень у представника не звільняє суд від обов`язку встановити чи відповідали його дії дійсній волі особи, яку він представляв та чи були вони вчинені в її інтересах.

Крім того, розписка про отримання грошових коштів не може свідчити про погодження позивачем істотних умов саме спірного договору оренди землі. Із її змісту не вбачається, що кошти були отримані на виконання договору оренди від 27 жовтня 2014 року або що позивач був ознайомлений з його істотними умовами та погодився на їх укладення. Більше того, розписка складена у 2012 році, тоді як спірний договір укладено лише у 2014 році. За таких обставин отримання коштів за декілька років до укладення договору не може свідчити про схвалення позивачем правочину, який на той час ще не існував.

Отже, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини у справі не дають підстав для висновку про існування належного волевиявлення позивача на укладення спірного договору оренди землі.

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані з позбавленням володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16).

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц за подібних правовідносин щодо способу захисту права власника при непідписаному договорі оренди земельної ділянки Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 зазначила, що негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.

Встановивши, що відповідач фактично користується спірною земельною ділянкою, створюючи перешкоди у користуванні власнику, ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки, тобто негаторний позов.

Оскільки відповідач не довела наявності належної правової підстави для користування спірною земельною ділянкою, а матеріалами справи підтверджено відсутність волевиявлення позивача на передачу її в оренду, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що земельна підлягає поверненню власнику.

При цьому, Верховний Суд бере до уваги, що серед інших позовних вимог, у позовній заяві позивач також просив зобов`язати відповідача повернути йому спірну земельну ділянку.

Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій на зазначене увагу не звернули, а тому дійшли до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимоги про повернення земельної ділянки.

В решті позову суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний по суті висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, повернення спірної земельної ділянки позивачу ефективно та належно захистить його порушене право.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині вимоги про повернення земельної ділянки - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову, в іншій частині рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 червня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року в частині повернення земельної ділянки скасувати, прийняти у вказаній частині нове судове рішення.

Зобов`язати ОСОБА_2  повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 8,5390 га, кадастровий номер 2322181300:02:001:0010, що знаходиться на території Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

В іншій частині рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 червня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	А. І. Грушицький 	
Судді 	С. О. Карпенко  І. В. Литвиненко  Є. В. Петров 	
	І. М. Фаловська