ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/1328/24  Номер провадження 22-ц/814/1702/26	Головуючий у 1-й інстанції Зіненко Ю. В.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Одринської Т.В.,
суддів Панченка О.О., Триголова В.М., 
за участю секретаря Сальної Н.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом Решетилівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Фермерського господарства «Агроцентр-2019», третя особа: приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Довбиш Сергій Миколайович про визнання недійсними державного акту на право приватної власності на землю та договору купівлі продажу земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права власності
за апеляційною скаргою Решетилівської міської ради на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати державний акт на право приватної власності на землю серії ПЛ №127516, виданий 11.09.2003 року Решетилівською районною державною адміністрацією та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02.10.2018 року, реєстраційний номер: 1396, недійсним; скасувати державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки, яке зареєстровано в державному реєстрі речових прав 16.01.2020 номер запису: 35073235, на підставі договору оренди землі серія та номер:19, виданий 10.10.2019 укладеного між ОСОБА_2 та ФГ «Агроцентр-2019»; витребувати на користь Решетилівської міської ради із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку кадастровий номер 5324255100:00:019:0048 загальною площею 2,0 га, з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Полтавська область, Полтавський район, Решетилівська міська рада.
В обгрунтування позову зазначено, що Решетилівським районним судом Полтавської області розглядалася цивільна справа №546/695/23 за позовом Решетилівської міської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та договору купівлі-продажу, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. 09.11.2023 на виконання ухвали суду Решетилівською окружною прокуратурою Полтавської області надано, в тому числі, матеріали кримінального провадження №1202017000000119 в 9-ти томах. Дане кримінальне провадження було відкрито в рамках досудового розслідування щодо кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 366 КК України. 21.11.2023 представник Решетилівської міської ради на підставі клопотання про ознайомлення із матеріалами справи, в повному обсязі ознайомилася із наданими Решетилівською окружною прокуратурою матеріалами вказаного вище кримінального провадження. Під час ознайомлення із матеріалами справи Решетилівській міській раді стало відомо про встановлені досудовим розслідування факти кримінальних правопорушень щодо підробки документів та незаконного заволодіння землями комунальної власності. Так, із матеріалів даного кримінального провадження позивач дізнався про те, що 02.10.2018 року ОСОБА_1 , від імені якої за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Довбишем С.М. від 29.03.2017 за реєстровим №371 діяв ОСОБА_3 , передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку кадастровий номер 5324255100:00:019:0048 площею 2,0000 га, що розташована за адресою: Полтавська область, Решетилівський район, Решетилівська селищна рада, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства. Згідно до п. 2 цього договору, земельна ділянка належить продавцеві на праві особистої приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія ПЛ №127516 виданого 11.09.2003 Решетилівською районною державною адміністрацією. Із клопотання слідчого СУ ГУНП в Полтавській області капітана поліції Колотенка А.О. про тимчасовий доступ до речей та документів від 15.04.2020 вбачається, що в ході проведення досудового розслідування було встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер 5324255100:00:019:0048 зареєстрована на підставі державного акту на право приватної власності, який виданий на підставі Розпорядження Решетилівської РДА від 31.01.2003 №53.
Для уточнення даної інформації, позивачем подано до Архівного відділу Полтавської районної військової адміністрації запит №01-39/4968 від 19.12.2024 про надання архівної копії рішення Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області №53 від 31.01.2003 року. Згідно наданої відповіді архівного відділу Полтавської районної військової адміністрації №07-02-Р/179 від 24.12.2024, розпорядження голови Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області №53 за запитувану дату 31 січня 2003 року не існує. У наявності архівного відділу Полтавської районної військової адміністрації наявна копія розпорядження голови Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області від 30.01.2003 року №53 «Про нагородження Подякою районної державної адміністрації ОСОБА_4 ». Крім того, відповідно до наявної у позивача копії висновку експерта №СЕ-19/117-21/10184-ПЧ щодо проведеної в рамках кримінального провадження № 12020170000000119 від 25.03.2020 року судової почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_5 на державному акті на право приватної власності на землю серія ПЛ №127516 від 11.09.2003 у рядку «Голова Решетилівської районної державної адміністрації, виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою. Дане є беззаперечним доказом того, що розпорядження №53 від 31.01.2003 року та державний акт на право приватної власності на землю серія ПЛ №127516 від 11.09.2003 року є підробленими. Отже, ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, кадастровий номер 5324255100:00:019:0048 у незаконний спосіб, тобто без належних на те правових підстав.
Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу від 02.10.2018 року реєстраційний номер 1396, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку кадастровий номер 5324255100:00:019:0048, що розташована: Полтавська область, Решетилівський район, Решетилівська селищна рада (склад угідь – рілля, 2,0000 га).
Проте, враховуючи те, що документи, які підтверджували право приватної власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку є підробленими, відповідач не мала законних підстав для розпорядження даною землею, в тому числі, не мала права і на продаж земельної ділянки третім особам.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 липня 2025 року у задоволенні позову відмолено.
Судові витрати позивача покладено на позивача Решетилівську міську раду.
Стягнуто з Решетилівської міської ради на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 гривень 00 копійок.
Стягнуто з Решетилівської міської ради на користь Фермерського господарства «Агроцентр-2019» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень 00 копійок.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила Решетилівська міська рада, посилаючись на невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обгрунтування апеляційної скарги вказано, що оскільки Решетилівська РДА не вчиняла жодних дій щодо відчуження землі, а державний акт був підроблений, у цьому спорі відсутні підстави для віндикаційного позову з урахуванням змін від 09.04.2025, тому на думку позивача належним та ефективним способом захисту комунальної власності є негаторний позов (ст. 391 ЦК України) про усунення перешкод шляхом повернення ділянки та скасування держреєстрації прав відповідача.
Вказано, що у зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності на підставі підробленого державного акта, усі наступні правочини щодо її відчуження є недійсними через відсутність законного права розпорядження та волевиявлення дійсного власника, що свідчить про повну обґрунтованість позовних вимог Решетилівської міської ради щодо захисту прав на цю землю.
Щодо стягнення із позивача судових витрат на користь ФГ «Агроцентр-2019» зазначено, що докази понесених судових витрат ФГ «Агроцентр-2019» були подані іншим відповідачем ОСОБА_2 , а не самим фермерським господарством, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення в цій частині.
Від представника ОСОБА_2 та ФГ «Агроцентр-2019» – адвоката Беркути В.Л. надійшли відзиви у яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.
В обгрунтування відзивів вказував, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно з копією Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер 5324255100:00:019:0048 площею 2,0000 га власником даної земельної ділянки є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі – продажу від 02.10.2018, орендарем є Фермерське господарство «Агроцентр - 2019» (т. 1, а. с. 41 – 46).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта щодо земельної ділянки кадастровий номер 5324255100:00:019:0048 власником даної земельної ділянки є ОСОБА_2 , запис про державну реєстрацію було внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), документи подані для державної реєстрації – договір купівлі – продажу, серія та номер: 1396, виданий 02.10.2018, видавник: приватний нотаріус Решетилівського РНО Довбиш С.М. Також державним реєстратором Верховодом К.В. внесено запис про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки відповідно до договору оренди землі, серія та номер: 19, виданий 10.10.2019, видавник: ФГ «Агроцентр - 2019» та ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 47).
Згідно з витягом №НВ-9953966232024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 5324255100:00:019:0048, становить 36619,37 грн (т. 1, а. с. 48).
Відповідно до договору купівлі – продажу від 02 жовтня 2018 року, укладеного між продавцем ОСОБА_1 , від імені якої за довіреністю діє ОСОБА_3 , та покупцем ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Довбишем С.М., продавець передала у власність, а покупець прийняв у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер 5324255100:00:019:0048, що розташована: Полтавська область, Решетилівський район, Решетилівська селищна рада (т. 1, а. с. 49).
З листа Решетилівської міської ради Полтавської області від 04.12.2024 №01-44/4749 до Решетилівської окружної прокуратури Полтавської області вбачається, що Решетилівським районним судом Полтавської області розглядалася цивільна справа №546/695/23 за позовом Решетилівської міської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та договору купівлі-продажу, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. На виконання ухвали суду Решетилівською окружною прокуратурою Полтавської області надано, в тому числі, матеріали кримінального провадження №1202017000000119 в 9-ти томах. Із матеріалів даного кримінального провадження Решетилівській міській раді стало відомо про встановлення досудовим розслідуванням факти кримінальних правопорушень щодо підробки документів та незаконного заволодіння землями комунальної власності. Решетилівська міська рада має намір звертатися до суду за захистом своїх порушених прав у зв`язку з чим для підтвердження позовних вимог необхідним є використання в якості письмових доказів матеріалів кримінальних проваджень №1202017000000119 та №12019170310000076 (т. 1, а. с. 50).
З матеріалами справи №546/695/23 представниця Решетилівської міської ради Богачик Н. ознайомилася 21.11.2023 (т. 1, а. с. 51).
Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії ПЛ № 127516, видано 11 вересня 2003 ОСОБА_1 на підставі розпорядження Решетилівської районної державної адміністрації від 31 січня 2003 року №53, остання є власником земельної ділянки площею 2,00 га, цільове призначення — для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області (а. с. 60).
На запит Решетилівської міської ради від 19.12.2024 №01-39/4968 Архівним відділом Полтавської районної військової адміністрації було надано відповідь від 24.12.2024 №07-02-Р/179 відповідно до якої розпорядження голови Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області №53 за запитувану дату 31 січня 2003 року не існує. В наявності копія розпорядження голови Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області від 30 січня 2003 року №53 «Про нагородження Подякою районної державної адміністрації ОСОБА_4 ». Розпорядження голови Решетилівської райдержадміністрації Полтавської області від 31 січня 2003 року не стосуються надання громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2 га у приватну власність (т. 1, а. с. 59, 61).
Відповідно до копії висновку експерта Полтавського науково – дослідного експертно – криміналістичного центру МВС України Асатурової О.М. від 29.09.2021 №СЕ-19/117-21-10184-ПЧ підписи від імені ОСОБА_5 , зокрема в Державному акті на право приватної власності на землю серія ПЛ №127516 від 11.09.2003 року у рядку «Голова Решетилівської районної державної адміністрації В.Г. Бредун» виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою (т. 1, а. с. 20 – 40).
Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , було зареєстровано шлюб, про що 09 жовтня 2013 року складено відповідний актовий запис №1521 (т. 1, а. с. 216).
Згідно з заявою, справжність підпису на які було засвідчено Довбишем С.М., приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Полтавської області, Клепань Ганна Анатоліївна, розуміючи зміст та правові наслідки цього правочину, діючи відповідно до власного волевиявлення, без будь-якого фізичного тиску та морального впливу, цією заявою дає згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на укладення договорів купівлі-продажу (міни) та придбання у спільну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що розташовані на території Решетилівського району Полтавської області, за ціною та на умовах за його розсудом та йому відомих. Підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкту нерухомості, є спільною сумісною власністю (т. 1, а. с. 218).
Довідкою від 31 січня 2025 року за підписом ОСОБА_2 Фермерське господарство «Агроцентр - 2019» повідомило, що земельна ділянка кадастровий номер 5324255100:00:019:0048 знаходиться в оренді господарства з 16.02.2020. Протягом орендного періоду (2020 – 2024 рік) була нарахована орендна плата орендарю ОСОБА_2 у розмірі 8799,45 грн та відповідно нараховано та сплачено ПДФО 1583,89 грн та 131,98 грн військовий збір (т. 1, а. с. 219).
Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи щодо платника Фермерського господарства «Агроцентр - 2019» з додатком 1 (відомості про наявність земельних ділянок), додатком 3 (розрахунок загального мінімального податкового зобов`язання за податковий (звітний) 2023 рік, підтверджєно користування земельною ділянкою площею 2,0000 га, кадастровий номер 5324255100:00:019:0048 та сплату відповідного податку (т. 1, а. с. 220 – 227).
З інформації про осіб, які отримали доступ до інформації про суб`єкта речового права у Державному земельному кадастрі від 09 лютого 2025 року вбачається, що доступ до земельної ділянки з кадастровим номером 5324255100:00:019:0048 отримували ряд осіб, починаючи з 02 жовтня 2018 року. Зокрема, представниця позивача – ОСОБА_7 отримала зазначений доступ 05 жовтня 2023 року та 15 березня 2024 року (т. 1, а. с. 228 – 229).
На підтвердження місця розташування спірної земельної ділянки стороною відповідачів було надано роздруківку з публічної кадастрової карти та Google maps (т. 1, а. с. 230, 231).
Крім того стороною відповідача було надано Генеральний план (основне креслення) с. Хоружі Решетилівського району та інформацію щодо земельних торгів (т. 1, а. с. 232, 233).
Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 15 лютого 2025 року реєстраційний номер 201-20250215-000914454 оціночна вартість земельної ділянки з кадастровим номером 5324255100:00:019:0048 площею 20000,00 кв. м. становить 553714,29 грн (т. 2, а. с. 29 – 30).
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за останнім її набувачем – ОСОБА_2 , то належним способом захисту у даному випадку є вимога позивача, який вважає себе власником указаної земельної ділянки, про її витребування у останнього набувача. 
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за обставин даної справи не є належним способом захисту.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, на яку посилалася представниця позивача у позові, вказано, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
У той же час висновки Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 не підлягають до застосування, оскільки правовідносини у даній справі не є тотожними правовідносинам, які склалися у справі № 2-3007/11.
Так, у справі № 2-3007/11 прокурор звернувся з вимогами про визнання недійсним державного акта і витребування земельної ділянки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що Севастопольська міська державна адміністрація затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування кварталу індивідуальних житлових будинків та господарських будівель м. Севастополі, на підставі якого відповідачу видано державний акт на право власності на зазначену ділянку, за відсутності передбачених законом повноважень, а також без прийняття рішення про передачу цієї земельної ділянки відповідачу. При цьому, в процесі розгляду справи установлено, що відповідне розпорядження про затвердження проекту землеустрою скасовано в судовому порядку.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Зокрема, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17.
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 94)).
Власник із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19 (пункт 9.47) та інших).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а скасування рішення чи запису про проведену державну реєстрацію права не є належним способом захисту порушеного права. У такому випадку державний реєстратор здійснює відповідну реєстраційну дію на підставі рішення суду про витребування майна.
Крім того, у постанові від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказів Головного управління Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані.
Враховуючи викладене, власник з дотриманням вимог статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такий висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).
До подібних висновків дійшов Верховного Суду і у постановах, на які посилалися відповідачі у відзиві на позов.
Ураховуючи те, що вимога позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою притаманна для негаторного позову, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним і позовні вимоги Решетилівської міської ради не підлягають захисту шляхом задоволення негаторного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що обраний позивачем, захист можливий лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку з підробкою первинних документів, належним способом захисту є негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном у порядку ст. 391 ЦК України, колегія суддів вважає помилковими, оскільки вказане суперечить сталій судовій практиці, викладеній вище у постановах Верховного Суду та нормам матеріального права.
Оскільки позивач Решетилівська міська рада повністю втратив фактичне та юридичне володіння цією ділянкою, тому захист прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, здійснюється шляхом пред`явлення віндикаційного позову, а не негаторного, про що суд у оскаржуваному рішенні зробив обгрунтовані висновки.
Посилання на зміни від 09.04.2025 та неможливість застосування віндикації є безпідставними, оскільки підробка документів первинного набувача ОСОБА_1 свідчить про те, що майно вибуло поза волею власника, що є підставою для застосування ст. 388 ЦК України.
За вказаних підстав і не підлягає до задоволення вимога про визнання недійсними державний акт від 2003 року та договір купівлі-продажу від 2018 року.
Захист цього права забезпечеється витребуванням майна із володіння кінцевого набувача, а судове рішення про витребування нерухомого майна є самостійною підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності за громадою, і додаткового визнання недійсними попередніх ланцюгів договорів чи скасування реєстрації оренди не потребує.
Щодо доводів апеляційної скарги у частині стягнення витрат на правничу допомогу, позивач вказує, що витрати на правничу допомогу ФГ «Агроцентр-2019» у розмірі 5 000 грн були стягнуті безпідставно, оскільки докази подав інший відповідач ОСОБА_2 .
Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, як вбачається з матеріалів справи, інтереси як ОСОБА_2 , так і ФГ «Агроцентр-2019» у суді першої інстанції представляв один і той самий адвокат — Беркута В.Л. на підставі належним чином виданих ордерів та договорів про надання правничої допомоги окремо по кожному клієнту.
Адвокатом було подано детальний опис робіт та відповідні квитанції/акти, які підтверджують надання послуг та понесені витрати як першим відповідачем - 15 000 грн, так і другим відповідачем у розмірі 5 000 грн. 
Посилання на те, що ці документи були долучені іншим відповідачем ОСОБА_2 , не свідчить про процесуальне порушення та не позбавляє ФГ «Агроцентр-2019» права на відшкодування витрат, оскільки витрати є реальними, підтвердженими та співмірними зі складністю справи.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оцінкою судом першої інстанції правовідносин сторін.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються матеріалами справи.
Відповідно до п.1 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Частиною 1 ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно ч.2 вищевказаної статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в задоволенні позову на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У наданих відзивах на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 та ФГ «Агроцентр-2019» – адвокат Беркута В.Л. просив стягнути з позивача на користь відповідачів по 12 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Ураховуючи те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, а у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з Решетилівської міської ради на користь ОСОБА_2 та ФГ «Агроцентр-2019» понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі по 12 000,00 грн на кожного.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не місять заперечень позивача щодо неспівмірності заявленої суми до стягнення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Решетилівської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з Решетилівської міської ради на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн.
Стягнути з Решетилівської міської ради на користь Фермерського господарства «Агроцентр-2019» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 червня 2026 року.

Головуючий    Т.В. Одринська 

Судді       О.О. Панченко

В.М. Триголов