ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 р.	Справа № 440/2543/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 р. (ухвалене суддею Сич С.С., повний текст якого складено 27.09.2021 р.) по справі № 440/2543/21
за позовом ОСОБА_1 
до  Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури,  третя особа  Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині неналежного нарахування та проведення розрахунку (виплати) заробітної плати начальнику відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 , а саме невиплати частини заробітної плати, яка мала бути нарахованою та виплаченою, зокрема: посадового окладу та надбавки за вислугу років, передбачених п. 9 ч. 5 та ч. 7 ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.01.2020 р. по 01.06.2021 р. у розмірі 842940,99 грн., а також невиплати надбавки за класний чин (старший радник юстиції) згідно постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 р. № 505 зі змінами за період з 01.10.2019 р. по 01.03.2020 р. на суму 12000 грн. та безпідставної невиплати додаткової заробітної плати за календарний 2020 рік (преміювання прокурорів) за результатами оцінювання якості їх роботи; стягнути з Державного бюджету Україна в особі Полтавської обласної прокуратури на користь начальника відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну протиправними діями службових осіб Полтавської обласної прокуратури (державного органу) всього у розмірі 854940,99 грн., з них: у вигляді недоотриманої (невиплаченої) частини заробітної плати, яка мала бути нарахованою та виплаченою, зокрема: посадового окладу - на суму 561918,67 грн., надбавки за вислугу років - на суму 281022,32 грн. за період із 01.01.2020 р. по 01.06.2021 р. та надбавки до посадового окладу працівників органів прокуратури за класний чин старший радник юстиції, за період з 01.10.2019 р. по 01.03.2020 р. на суму 12000 грн., шляхом списання коштів з рахунків Полтавської обласної прокуратури, яка є державним органом, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (КПКВ 3504040); зобов`язати Полтавську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату додаткової заробітної плати за календарний 2020 рік (преміювання прокурорів) за результатами оцінювання якості їх роботи на користь начальника відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 , з урахуванням вимог передбачених частиною 2, пунктом 9 частини 5 та частини 7 статті 81 Закону України "Про прокуратуру"; зобов`язати Полтавську обласну прокуратуру, починаючи з 01.06.2021 р. та в подальшому, здійснювати нарахування та виплати ОСОБА_1 начальнику відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області заробітної плати, а саме: посадовий оклад, надбавку за вислугу років та премію, передбачених ч. 2, п. 9 ч. 5 та ч. 7 ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” до моменту втрати права на такі виплати.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 р. та прийняти постанову, якою позов задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Конституції України, Закону України “Про прокуратуру”, Кодексу адміністративного судочинства України, та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що з 01.06.1994 р. по 08.09.2021 р. проходив службу в органах прокуратури України.
Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 р. у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” № 1697-VII від 14.10.2014 р. зі змінами застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції (є неконституційним).
У зв`язку з чим, вважаючи протиправною бездіяльність Полтавської обласної прокуратури, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 посадового окладу та надбавки за вислугу років за період з 01.01.2020 р. по 01.06.2021 р. у розмірі 842940,99 грн., надбавки за класний чин (старший радник юстиції) за період з 01.10.2019 р. по 01.03.2020 р. в сумі 12000 грн. та додаткової заробітної плати за календарний 2020 рік (преміювання прокурорів) за результатами оцінювання якості їх роботи, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем відповідні виплати позивачу нараховані та виплачені правомірно та на підставі вимог чинного законодавства. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України “Про прокуратуру” № 1697-VІІ від 14.10.2014 р. (в подальшому – Закон № 1697-VІІ).
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону № 1697-VІІ, прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.
Статтею 16 Закону № 1697-VІІ визначені гарантії незалежності прокурора, однією з яких є належне матеріальне, соціальне та пенсійне забезпечення прокурора.
Відповідно до частини 2 статті 81 Закону № 1697-VІІ (в редакції Закону України від 02.07.2015 р. № 578-VIII “Про внесення змін до Закону України “Про прокуратуру” щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень” (в подальшому – Закон № 578-VIII), заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
01.01.2015 р. набрав чинності Закон № 79-VIII, яким внесено зміни до пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного України (в подальшому – БК України) та встановлено, що стаття 81 Закону № 1697-VII застосовується у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На виконання пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” БК України Кабінетом Міністрів України Постановою від 30.09.2015 р. № 763 “Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 р. № 505” внесено зміни до Постанови № 505, якими затверджено нові схеми посадових окладів працівників прокуратур.
Законодавець, наділивши Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати порядок виплати та розміри заробітної плати прокурора, запровадив відмінне, від передбаченого положеннями статті 81 Закону № 1697-VІІ нормативне регулювання заробітної плати прокурора, що суперечить принципу верховенства права, передбаченого частиною 1 статті 8 Конституції України.
Надалі, Конституційний Суд України Рішенням від 26.03.2020 р. № 6-р/2020 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” БК України) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частинами 1, 2 статті 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічні за змістом положення містяться в частині першій статті 91 Закону України від 13.07.2017 р. № 2136-VIII “Про Конституційний Суд України” (далі - Закон №2136-VIII).
Порядок виконання рішень та висновків Конституційного Суду України регламентовано положеннями статті 97 Закону № 2136-VIII, відповідно до частини першої якої Конституційний Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Керуючись зазначеними нормами Закону № 2136-VIII, Конституційний Суд України в Рішенні від 26.03.2020 р. № 6-р/2020 встановив, що норма БК України, яка була визнана неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття. Ухвалення рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності, таким рішенням лише визнається наявність чи відсутність такого факту, який виник в момент прийняття неконституційного акта. З дня прийняття рішення Конституційним Судом України, якщо іншого строку не зазначено у самому рішенні, неконституційні акти лише втрачають чинність.
Тобто, шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта.
Згідно з ч. 3 ст. 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Таким чином, положення ч. 3 ст. 152 Конституції України, містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не повинно здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.
Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово підтверджував висловлену ним юридичну позицію згідно з якою відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна та моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування (рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009, від 07.04.2021 № 1-р(II)/2021, від 21.07.2021 р. №4-р(II)/2021).
Проте, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги статті 152 Конституції України, не прийнятий.
Стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином: як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.
Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац 2 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.09.2016 р. № 6-рп/2016).
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.06.2019 р. № 6-р/2019 наголошував, що верховенство права як один із засадничих конституційних приписів слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 р. № 6-р/2019).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що найголовнішою ознакою відповідальності держави є її специфічний, правовідновлюючий, публічно-правовий характер, оскільки держава, реалізуючи статтю 1 Конституції, що проголошує Україну суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, за власною ініціативою повинна вживати заходи для поновлення визнаних нею і порушених з її вини прав, свобод та законних інтересів приватних осіб чи територіальних громад, хоча прямо публічно-правовий характер відповідальності держави в законодавстві не проголошується.
В Україні відсутні конкретні нормативні механізми відшкодування такої шкоди, у зв`язку з чим можна стверджувати, що інститут позасудового, добровільного відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів влади, в Україні не працює, у зв`язку із чим з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень можливе ініціювання заінтересованими особами відшкодування шкоди (матеріальної та/або моральної) в судовому порядку.
Верховний Суд у постанові від 19.03.2025 р. у справі № 757/25182/23-ц підкреслив, що Конституція України закріплює принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який має не лише політичний чи моральний, а й юридичний характер, оскільки держава та її органи зобов`язані нести публічно-правову відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх конституційних обов`язків, а також забезпечити ефективний міжнародно-правовий та/або конституційно-правовий механізм захисту порушених прав, відповідно до статей 55 і 152 Конституції України, остання з яких прямо покладає на державу обов`язок відшкодувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану актами або діями, що визнані неконституційними.
Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 24.02.2026 р. у справі № 160/6949/20 констатував, що з 01.01.2015 р. обмежено розмір посадових окладів працівників прокуратури, у зв`язку із дією пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” БК України, який згодом було визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 р. № 6-р/2020.
Визнання зазначеного положення БК України таким, що не відповідає Конституції України, засвідчило його невідповідність конституційним гарантіям належного матеріального забезпечення прокурорів як складової їх незалежності та зумовило виникнення у осіб, до яких воно застосовувалося, права на оцінку наслідків такого регулювання з точки зору наявності шкоди, завданої актом, що був визнаний неконституційним, та на її відшкодування (за умови встановлення факту її завдання внаслідок дії неконституційного акта) і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації, оскільки держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, в іншому випадку всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
У постанові Верховного Суду від 20.12.2023 р. у справі № 420/17886/21 вказано, що шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта і відсутність, передбаченого частиною 3 статті 152 Конституції України спеціального закону, який установлює порядок відшкодування зазначеної шкоди, не звільняє державу від обов`язку здійснити таку компенсацію.
Щодо питання, який орган слід вважати належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної фізичним чи юридичним особам актами або діями, що визнані неконституційними та оцінюючи доводи прокуратури про те, що таким органом є Державна казначейська служба України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правовий спір (пункт 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України), тому однією зі сторін цього спору (учасником правовідносин) є суб`єкт владних повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 46 Кодексу адміністративного судочинства України, сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.
За загальним правилом, визначеним у частині четвертій статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень виступає відповідачем в адміністративній справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом, оскільки, як було зазначено вище, метою вирішення спору у сфері публічно-правових відносин є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.11.2019 р. у справі № 242/4741/16-ц виклала правовий висновок, відповідно до якого у спорах про відшкодування шкоди державою остання бере участь у справі як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно таку шкоду. При цьому, залучення або незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.
Таким чином, належним відповідачем у справі за позовом прокурора (колишнього або діючого) про відшкодування шкоди, завданої дією пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” БК України, який визнаний неконституційним, є відповідний орган прокуратури, який безпосередньо здійснював нарахування заробітної плати такому прокурору як орган державної влади, діями якого було заподіяно таку шкоду.
Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 24.02.2026 р. у справі № 160/6949/20 сформулював наступні висновки: відсутність спеціального закону не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, поданого на підставі частини 3 статті 152 Конституції України, про відшкодування шкоди, завданої неконституційним актом, оскільки норми Конституції України є нормами прямої дії і не допускають звуження змісту та обсягу конституційних прав особи внаслідок бездіяльності законодавця; належне матеріальне забезпечення прокурорів є однією із законодавчо закріплених гарантій їх незалежності, визначених статтею 16 Закону № 1697-VII, а застосування неконституційної норми, якою було звужено зміст цієї гарантії, може бути підставою для виникнення у прокурорів (як діючих, так і колишніх) права на відшкодування матеріальної шкоди, завданої дією положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” БК України, за умови встановлення в судовому порядку факту завдання такої шкоди; належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, завданої прокурору зазначеним неконституційним актом, є відповідний орган прокуратури, який здійснював нарахування та виплату заробітної плати і діями якого фактично було заподіяно таку шкоду, тоді як залучення Державної казначейської служби України не є необхідним, оскільки вона не є суб`єктом, який порушив права такого працівника прокуратури.
Таким чином, позивач як колишній прокурор, посадовий оклад якого в період дії пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” БК України при нарахуванні заробітної плати визначався у розмірі меншому, ніж передбачено частиною 3 статті 81 Закону № 1697-VII, має право ініціювати перед судом питання про відшкодування шкоди на підставі частини 3 статті 152 Конституції України, зокрема матеріальної, та, відповідно, на відшкодування такої шкоди за умови встановлення факту її завдання за результатом оцінки судом наслідків такого неконституційного регулювання.
Матеріальна шкода у правовідносинах, що є предметом цього спору, може полягати, зокрема, у виплаті прокурору заробітної плати у розмірі меншому, ніж гарантований законом, тобто у різниці між фактично нарахованою та виплаченою заробітною платою (з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення, які не передбачені Законом № 1697-VII) і тією сумою, яка підлягала нарахуванню та виплаті відповідно до вимог статті 81 Закону № 1697-VII за спірний в цій справі період.
Одночасно Верховним Судом у постанові від 24.02.2026 р. у справі № 160/6949/20 зазначено, що, відповідно до ч. 2 ст. 81 Закону №1697-VІІ (в редакції Закону № 578-VIII), заробітна плата прокурора складається не лише з посадового окладу, а й з премій та надбавок, зокрема за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 81 Закону №1697-VІІ, посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом прокурора обласної прокуратури - 1,2.
Згідно з п. 9 ч. 5 ст. 81 Закону № 1697-VІІ, посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у такому розмірі: заступника керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора - 1,17-1,10 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора.
Таким чином, Законом № 1697-VІІ визначено гарантований розмір заробітної плати прокурора, який складається з посадового окладу як її основної складової, а також надбавок, передбачених законом і премії.
Разом з тим Законом № 1697-VІІ передбачена можливість виплати працівникам органів прокуратури премії в розмірі вищому ніж гарантовано цим законом, а постановою № 505 можливість виплати їм додаткових видів грошового забезпечення, які зазначеним законом не передбачені, зокрема, таких як: надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи; надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи; надбавка за знання та використання в роботі іноземної мови; доплата за науковий ступінь кандидата або доктора наук з відповідної спеціальності; надбавка за почесне звання “заслужений”.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь додаткової заробітної плати за календарний 2020 рік (преміювання прокурорів) за результатами оцінювання якості їх роботи суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці (ч. 2 ст. 81 Закону № 1697-VІІ.
Відповідно до п.п. 2, 7 Положення про преміювання працівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України та членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України № 234 від 09.08.2017 р. (чинного на час виникнення спірних правовідносин), преміювання працівників Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих прокуратур, Національної академії прокуратури України та членів Комісії здійснюється щомісяця пропорційно до відпрацьованого часу в межах фонду преміювання, затвердженого в кошторисах, та економії фонду оплати праці. Премія не виплачується працівникам: за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення; за час відпусток, тимчасової непрацездатності та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи з розміру середньої заробітної плати; на час відсторонення від посади в порядку, передбаченому статтями 154-158 Кримінального процесуального кодексу України; на час відсторонення від виконання службових повноважень у порядку, передбаченому Законом України “Про запобігання корупції”; при звільненні з роботи в місяці, за який здійснюється преміювання, за винятком виходу на пенсію, звільнення за станом здоров`я, відрядження для роботи у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів, Національній академії прокуратури України чи в інших органах у визначених законом випадках, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, у порядку переведення на інше місце роботи, а також у разі застосування заборони, передбаченої Законом України “Про очищення влади”.
Судовим розглядом встановлено, що станом на час виникнення спірних правовідносин відповідачем не виплачувалася заробітна плата прокурорам з дотриманням вимог ст. 81 Закону № 1697-VІІ, тобто був відсутній фонд преміювання, утворений в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці, у зв`язку з цим відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині. 
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди за період з 27.03.2020 р. до 01.06.2021 р. суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 вважає, що розмір матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону № 1697-VІІ, завданої положеннями п. 26 розділу VІ “Прикінцеві та перехідні положення” БК України, що визнані неконституційними Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 р., за період з 01.01.2020 р. по 01.06.2021 р. складає 854940,99 грн.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди за період з 27.03.2020 р. до 01.06.2021 р. необхідно відмовити, оскільки Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 прийнято 26.03.2020 р., а шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, так як не можна заподіяти шкоду неконструкційним актом після того, як він за Рішення Конституційного Суду України втратив чинність. 
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача матеріальної шкоди за період з 01.01.2020 р. до 26.03.2020 р. суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 3 ст. 81 Закону № 1697-VІІ посадовий оклад прокурора становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Законом України «Про Державний бюджет на 2020 рік», з 1 січня встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб: 2102 гривні.
Згідно розрахунку розміру матеріальної шкоди, який зроблений позивачем у позові, позивач вважає, що, відповідно до кількості випрацюваних днів (січень 2020 року –16 днів; лютий 2020 року – 4 дні; березень – 3 дні) за період з 01.01.2020 р. по 31.03.2020 р. йому повинна була бути нарахована заробітна плата в розмірі 72492,39 грн., яка складається з розміру посадового окладу в сумі 48352,14 грн. (36610,83 грн. за січень 2020 року+4876,80 грн. за лютий 2020 року+ 6864,51 грн. за березень 2020 року) та розміру надбавки за вислугу років в розмірі 24140, 25 грн. (за січень 2020 року 18305,42 грн.+ за лютий 2020 року 2402,58 грн.+ за березень 2020 року 3432, 25 грн.), а не в розмірі 10917,99 грн., яка складається з розміру посадового окладу в сумі 7278,66 грн. (5493,33 грн. за січень 2020 року+755,33 грн. за лютий 2020 року+ 1030 грн. за березень 2020 року) та розміру надбавки за вислугу років в розмірі 3639,33 грн. (за січень 2020 року 2746,67 грн. + за лютий 2020 року 377,66 грн.+ за березень 2020 року 515 грн.), у зв`язку з чим за цей період йому повинна бути відшкодована матеріальна шкода в розмірі 61574,40 грн.
Згідно з даних особового рахунку ОСОБА_1 , який знаходиться в матеріалах справи, позивач у період з 01.01.2020 р. до 26.03.2020 р. отримав заробітну плату в розмірі 32541,44 грн., а саме: за січень 2020 року 24797,47 грн. (оклад в розмірі 5493,33 грн. + вислуга років 2746,67 грн.+ за виконання ОВР 5768 грн.+ премія 10506 грн. + індексація 283,47 грн.), за лютий 2020 року 3225,77 грн. (оклад в розмірі 755,33 грн. + вислуга років 377,66 грн.+ за виконання ОВР 793,10 грн.+ премія 1260,71 грн. + індексація 38,97 грн.), за березень 2020 року 4518,20 грн. (оклад в розмірі 1030 грн. + вислуга років 515 грн.+ за виконання ОВР 1081,50 грн.+ премія 1838,55 грн. + індексація 53,15 грн.) (т. 1 а.с. 85).
Розмір вказаної заробітної плати розрахований, без врахування, нарахованих позивачу: за дні відпусток за січень 2020 року в розмірі 6147,90 грн., за березень 2020 року в розмірі 29379,84 грн.; оплати за дні тимчасової непрацездатності за лютий 2020 року в розмірі 35191,52 грн.; матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 31915,42 грн.
Таким чином, судовим розглядом встановлено, що за період з 01.01.2020 р. по 31.03.2020 р. позивач крім посадового окладу та надбавки за вислугу років в розмірі 10917,99 грн. отримав надбавки, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 505, в загальному розмірі 21623,45 грн., а всього заробітну плату в розмірі 32541,44 грн.
Тобто, різниця між сумою фактично отриманої позивачем заробітної плати та тією сумою, яка підлягала нарахуванню за період січень-березень 2020 року становить 39950,95 грн. (72492,39 грн.-32541,44 грн.).
Проте, оскільки в спірних правовідносинах матеріальна шкода розраховується за період з 01.01.2020 р. до 26.03.2020 р., то для визначення розміру такої шкоди не враховується розмір заробітної плати за 27,30,31 березня 2020 року (робочі дні з 27 до 31 березня 2020 року).
З урахуванням того, що згідно розрахунку заробітної плати в березні 2020 року позивач працював три дні, суд апеляційної інстанції вважає, що розрахунок матеріальної шкоди позивача повинен здійснюватися без врахування даних за березень 2020 року, зазначених як в розрахунку позивача так і даних щодо отриманої ним заробітної плати за цей місяць.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що, із врахуванням надбавок, доплат та премій, встановлених позивачу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 505, за період січень-лютий 2020 року, різниця між тією сумою, яка підлягала нарахуванню позивачу, відповідно до ст. 81 Закону № 1697-VІІ, та сумою фактично отриманої позивачем заробітної плати за цей період становить 34172,39 грн. (62195,63 грн. (41487,63 грн. посадовий оклад + 20708 грн. надбавка за вислугу років) – 28023,24 грн. отримана заробітна плата).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 р. по справі № 440/2543/21 скасувати, ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої (невиплаченої) частини заробітної плати за період з 01.01.2020 р. до 26.03.2020 р. в розмірі 34172,39 грн.; в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 315, 317, 322, 325, 326, 328, 329, 338 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 р. по справі № 440/2543/21 скасувати.
Ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої (невиплаченої) частини заробітної плати за період з 01.01.2020 р. до 26.03.2020 р. в розмірі 34172 (тридцять чотири тисячі сто сімдесят дві) гривні 39 копійок.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич   	
Повний текст постанови складено 28.05.2026 року