16.06.26
22-ц/812/1097/26
Єдиний унікальний номер судової справи 473/6040/25
Номер провадження 22-ц/812/1097/26, 22-ц/812/1414/26 
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

16 червня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання - Шурмою Є.М.,

за участю: 
представника позивача - адвоката Вуїв О.В.,
відповідача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Мотрука Р.В.,
законного представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та представника - 
адвоката Морозова В.Ю., 

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , поданої адвоката Морозовим Вадимом Юрійовичем, та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Мотруком Романом Васильовичем, рішення, яке ухвалене Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 11 березня 2026 року під головуванням судді Булкат М.С. в приміщені цього ж суду о 13 год. 33 хв., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство оборони України, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Служба у справах дітей Вознесенської міської ради про встановлення факту перебування на утриманні, 

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2025 року ОСОБА_4 , яка є законним представником ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи через свого представника - адвоката Вуїв Оксану Вікторівну, звернулася до міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , законним представником якої є ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство оборони України, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, про встановлення факту перебування на утриманні. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалась на те, що вона є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Батько дитини записаний відповідно до положень ст.135 СК України зі слів матері. 
З травня 2020 року ОСОБА_4 разом із дочкою ОСОБА_6 проживала однією сім`єю з ОСОБА_7 . 
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є батьками - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач зазначала, що у період спільного проживання ОСОБА_7 утримував її дочку ОСОБА_9 , забезпечував повсякденні потреби останньої, лікування та додаткові витрати, зумовлені станом її здоров`я. Після укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , донька позивача, ОСОБА_10 , перебувала на повному матеріальному утриманні ОСОБА_7 , оскільки мати дитини не мала самостійного доходу.
22 лютого 2023 року ОСОБА_7 був призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
02 травня 2024 року ОСОБА_7 отримав поранення під час виконання бойового завдання та ІНФОРМАЦІЯ_5 помер. Смерть пов`язана із захистом Батьківщини, що підтверджується висновком військово-лікарської комісії.
Пенсія у зв`язку з втратою годувальника була призначена ОСОБА_4 , як дружині загиблого, та його дочці - ОСОБА_11 , однак у призначенні пенсії ОСОБА_12 було відмовлено, попри факт її перебування на утриманні загиблого, з посиланням на те, що ОСОБА_7 не був її батьком, опікуном чи усиновлювачем.
З огляду на викладене та з метою реалізації права дитини на соціальний захист, позивач була змушена звернутися до суду із позовною заявою про встановлення юридичного факту.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила встановити факт, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відноситься до членів сім`ї та знаходилась на утриманні вітчима, загиблого військовослужбовця ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на момент його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_5 .
У відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 зазначила, що вона є матір`ю загиблого військовослужбовця ОСОБА_7 . 
Відповідач повністю заперечувала проти задоволення позовної заяви ОСОБА_4 про встановлення факту перебування ОСОБА_5 на утриманні загиблого. Заявлені вимоги вважала необґрунтованими та безпідставними, такими, що мають особистий корисливий мотив. Вказувала, що ОСОБА_10 має рідного батька - ОСОБА_13 , який не позбавлений батьківських прав, є працездатним та, за твердженням відзиву, забезпечував і забезпечує свою дочку матеріально та бере участь у її вихованні.
Відповідач зазначала, що загиблий ОСОБА_7 не здійснював постійного та повного матеріального утримання ОСОБА_5 , а тому відсутні правові підстави для встановлення факту її перебування на його утриманні та включення її до складу членів сім`ї загиблого. 
Крім того, відповідач зазначала, що позивачем не надано доказів того, що рідний батько дитини ОСОБА_5 не виконував свої батьківські обов`язки (відсутні рішення суду, довідки про заборгованість по аліментах, висновки органів опіки тощо).
У письмових поясненнях Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області вказувало, що право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» мають виключно непрацездатні члени сім`ї, які перебували на повному утриманні померлого або отримували від нього постійну та основну матеріальну допомогу. Факт перебування на утриманні має бути підтверджений належними доказами, зокрема документами про спільне проживання або рішенням суду, що прямо передбачено Порядком №3-1, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України.
Водночас, факт спільного проживання чи надання окремої допомоги не є безумовною підставою для визнання особи такою, що перебувала на утриманні, якщо не доведено, що така допомога була основним і постійним джерелом засобів до існування.
Наявність у особи інших доходів або іншого годувальника підлягає оцінці судом у сукупності з усіма доказами, а довідки органів чи відмова у призначенні пенсії не виключають можливості судового встановлення відповідного юридичного факту, але не підтверджують його автоматично.
Таким чином, на думку третьої особи, встановлення факту перебування на утриманні можливе лише за умови доведення сукупності передбачених законом обставин та належного документального підтвердження.
У поясненнях Міністерство оборони України заперечувало проти задоволення позову, оскільки відсутні правові підстави для встановлення факту утримання та самостійного виховання дитини ОСОБА_7 . 
Звернуто увагу на те, що законодавство України покладає обов`язок утримання дитини виключно на її батьків, якщо вони не позбавлені батьківських прав і не визнані недієздатними, безвісно відсутніми або померлими. Біологічні батьки дитини ОСОБА_5 є живими, не позбавлені батьківських прав, а доказів невиконання ними батьківських обов`язків або неможливості їх виконання позивачем не надано. Також не доведено, що саме ОСОБА_7 здійснював утримання дитини на підставі закону.
У зв`язку з цим Міністерство оборони України вважало, що факт проживання однією сім`єю та наявність у ОСОБА_7 обов`язку утримувати дитину не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
У відзиві на позов законного представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , її представник - адвокат Морозов В.Ю., зазначив, що доводи позивача не підтверджені належними доказами, а встановлення заявленого факту пов`язане зі спором про право та може призвести до порушення прав інших осіб. У зв`язку з цим представник відповідачки просить суд відмовити у задоволенні заяви.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 листопада 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей Вознесенської міської ради. 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 березня 2026 року позов задоволено.
Встановлено факт перебування ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні військовослужбовця ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Судове рішення мотивовано тим, що з 2020 року і до моменту загибелі ОСОБА_7 фактично був основним годувальником сім`ї, забезпечуючи її утримання за рахунок доходу, зокрема отриманого під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 .
Батько ОСОБА_5 у свідоцтві про народження дитини був записаний відповідно до положень ст.135 СК України. Міськрайонний суд дійшов висновку, що постійним і основним джерелом засобів до існування дитини було матеріальне утримання, яке надавав ОСОБА_7 . Як вітчим, перебуваючи у шлюбі з матір`ю дитини та проживаючи з нею однією сім`єю, він фактично брав участь у її вихованні, піклувався про її належне матеріальне забезпечення, стан здоров`я та всебічний розвиток.
З огляду на зазначене, встановивши, що матеріальна допомога, яка надавалась ОСОБА_7 , як вітчимом неповнолітньої ОСОБА_5 , була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, доведеність таких обставин обсягом наявних доказів поза розумним сумнівом, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , - адвокат Морозов В.Ю., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Вказував, що суд першої інстанції фактично дійшов висновку про відсутність у дитини батька як особи, яка зобов`язана її утримувати, посилаючись на положення ст.135 СК України. Однак такий висновок є помилковим та суперечить змісту закону, оскільки сам факт внесення відомостей про батька відповідно до ст.135 СК України не означає відсутності правового статусу батька та не звільняє його від обов`язку утримання дитини.
Зазначено, що суд безпідставно застосував положення ст.268 СК України, фактично прирівнявши правовий статус вітчима до основного утримувача дитини без встановлення передбачених законом умов. Відповідно до ч.1 ст.268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
У даному випадку суд не встановив ані факту відсутності батька, ані факту його неспроможності виконувати обов`язок щодо утримання дитини, що виключає можливість застосування цієї норми.
Звертав увагу, що суд також неправильно застосував саме поняття «перебування на утриманні», підмінивши його фактом надання матеріальної допомоги. Відповідно до ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та усталеної судової практики, утримання має місце лише у разі, якщо допомога є постійним і основним джерелом засобів до існування. Суд не встановив співвідношення доходів матері, батька та померлого, не дослідив реальні витрати на дитину, не визначив, чи була допомога померлого саме основним джерелом існування. Фактично висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що прямо заборонено вимогами ст.89 ЦПК України.
Вказував, що всупереч обов`язку суду сприяти всебічному та повному з`ясуванню обставин справи, суд першої інстанції не вжив заходів для витребування та дослідження доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, зокрема щодо особи батька дитини, його матеріального стану, доходів та фактичної участі в утриманні дитини. 
Ігнорування цих обставин призвело до того, що суд не встановив наявність або відсутність іншого джерела утримання дитини, що є ключовим для правильного застосування норм матеріального права та безпосередньо впливає на висновки суду по суті спору. 
Таким чином, суд дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про те, що померлий був основним утримувачем дитини, не встановивши відсутність інших джерел існування та не довівши виключний характер наданої допомоги. Фактично суд ототожнив поняття «допомога» та «утримання», що є юридично неправильним та призвело до ухвалення незаконного рішення.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Мотрука Р.В., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову.
Вказувала, що підставою встановлення факту утримання неповнолітньої дитини особою, яка не має з нею кровного споріднення, є доведеність існування обставин, в силу яких обсяг прав матері або біологічного батька дитини обмежується або припиняється.
Статтею 268 СК України закріплений обов`язок вітчима утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів, сестер, або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. 
Однак, при винесенні оскаржуваного рішення судом не враховано положення ст.268 СК України. Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю. Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.
Відносини, які виникають між дитиною та особами, у сім`ї яких вона виховувалась, є подібними до стосунків між рідними батьками та дітьми. Але наявність у дитини родичів за походженням при визначенні кола осіб, які мають обов`язки щодо її утримання, відповідно до законодавства підлягає врахуванню.
У ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідна мати ОСОБА_4 , яка її виховує та утримує вже 17 років. Мати дитини не позбавлена батьківських прав, не визнана недієздатною, не звільнена від обов`язку утримання доньки. Крім того, у ОСОБА_5 є біологічний батько, ОСОБА_13 , що підтверджується свідоцтвом про народження, який є працездатним та допомагає в утриманні доньки матеріально. ОСОБА_7 не був усиновлювачем, опікуном або піклувальником ОСОБА_5 , а факт спільного проживання чи надання окремої допомоги не є безумовною підставою для визнання особи такою, що перебувала на утриманні. Отже, не доведено існування обставин, в силу яких обсяг прав матері або біологічного батька ОСОБА_5 обмежений або припинився.
Відповідач зазначала, що позивачем не було надано доказів того, що у ОСОБА_7 , як у вітчима, виник обов`язок утримувати неповнолітню доньку його дружини. Надання ж матеріального утримання чужій дитині добровільно (навіть в разі доведення такого факту) не означає, що дитина перебуває на утриманні особи в розумінні Закону України № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
У відзивах на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Вуїв О.В. просила залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів скарг.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 , представник Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, представник Міністерства оборони України та Служби у справах дітей Вознесенської міської ради не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.
Третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в заяві від 04 червня 2026 року просило розглядати справу у відсутність їх представника.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судове рішення таким вимогам відповідає в повному обсязі.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статі 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_15 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько дитини записаний відповідно до положень ст.135 СК України зі слів матері (том 1 а.с.14,15).
З травня 2020 року ОСОБА_4 разом із дочкою ОСОБА_16 проживала однією сім`єю з ОСОБА_7 , що підтверджується довідками органу самоорганізації населення (том 1 а.с.22 зворот).
Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено 04 лютого 2023 року, про що було видане відповідне свідоцтво про шлюб. Позивач змінила прізвище « ОСОБА_17 » на « ОСОБА_18 » (том 1 а.с.16).
У період спільного проживання у сторін народилася донька - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с. 20).
Встановлено, що вся родина проживала спільно за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.22).
22 лютого 2023 року ОСОБА_7 був призваний на військову службу за мобілізацією. 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 вересня 2023 року з ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання дружини та їх спільної доньки, які фактично сплачувалися шляхом примусового виконання (том 1 а.с.52-53).
ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_7 отримав поранення під час виконання бойового завдання та ІНФОРМАЦІЯ_5 помер. Смерть настала внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини (том 1 а.с.16 зворот,17,17 зворот). 
Пенсія у зв`язку з втратою годувальника була призначена дружині загиблого ОСОБА_4 та його рідній дочці ОСОБА_8 (том 1 а.с.18 зворот, 19).
Відповідно до відомостей довідок, виданих на ім`я ОСОБА_4 , починаючи з січня 2021 року остання не працювала (том 1 а.с.39-42).
Випискою по картковому рахунку ОСОБА_4 підтверджується факт перерахування їй коштів від ОСОБА_7 за період з березня 2022 року по червень 2024 року (том 1 а.с.49).
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Згідно із ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга ст.315 ЦПК України).
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі №753/21178/21 та від 11 вересня 2024 року №335/4669/23.
У цивільній справі, що переглядається, ОСОБА_4 звернулася до суду із позовною заявою про встановлення факту перебування ОСОБА_5 на утриманні вітчима загиблого військовослужбовця ОСОБА_7 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 . Метою встановлення вказаного юридичного факту ОСОБА_4 зазначила призначення пенсії по втраті годувальника.
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні.
Непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або є особами з інвалідністю; в) один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, бабуся, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює; г) дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати.
Згідно зі ст.38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого також має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України).
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Відповідно до ст.260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст.268 СК України).
Отже, вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, прямо передбачений законом, лише за сукупності таких обставин: такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання; вітчим може надавати матеріальну допомогу.
У батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при цьому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.
При цьому, згідно зі ст.268 СК України, якщо у дитини є мама, обов`язок вітчима (або мачухи) утримувати дитину виникає лише тоді, коли мама з поважних причин не може надавати їй належного утримання. 
Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів для існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно врахувати, що за загальним правилом право на пенсію вразі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. 
З урахуванням цих обставин та вимог закону суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовної заяви, а тому її задоволено з огляду на доведеність того, що дитина ОСОБА_10 перебувала на утриманні - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
При цьому, за обставин справи встановлено, що ОСОБА_7 перебував у шлюбі з матір`ю дитини ОСОБА_19 , проживав з нею однією сім`єю й фактично здійснював забезпечення сім`ї (протилежного матеріали справи не містять).
Також, міськрайонний суд послався на те, що факт, про встановлення якого просить позивач, має для нього юридичне значення, адже спрямований на реалізацію права на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачених Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Щодо аргументів відповідачів про те, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 фактично носив формальний характер та не створював реальних сімейно-подружніх наслідків, то вони є необґрунтованими, адже ОСОБА_4 була дружиною ОСОБА_7 . При цьому, сама по собі та обставина, що у провадженні суду знаходилася справа про стягнення аліментів, жодним чином не свідчить про припинення подружніх відносин між ними, як на тому наполягали відповідачі.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апеляційні скарги не містять, а наведені доводи скарг висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до переоцінки доказів. 
За такого, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст.ст.76-81,89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За такого суд ухвалив у справі, яка переглядається законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає положенням матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з дотриманням вимог процесуального закону, а тому колегія суддів відповідно до ст.375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.
В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на відповідачів.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , подану адвокатом Морозовим Вадимом Юрійовичем, та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Мотруком Романом Васильовичем, - залишити без задоволення.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 22 червня 2026 року