Номер провадження: 33/813/1095/26
Номер справи місцевого суду: 946/862/26 
Головуючий у першій інстанції Караман К. В. 
Доповідач Артеменко  І. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2026 року м. Одеса
Суддя Одеського апеляційного суду – Артеменко І.А.,
за участю: секретаря судового засідання – Подуст Т.П.,
захисника особи, яка притягається до відповідальності,– Лупу С.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 квітня 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтями 122-4, 124, ч.1 ст.130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст протоколів про адміністративне правопорушення
08.02.2026 відносно ОСОБА_1 складено три протоколи про адміністративне правопорушення:
- серії ЕПР1 №585857 за ч.1 ст.130 КУпАП;
- серії АБА №117148 за ст. 124 КУпАП;
- серії АБА №117095 за ст.122-4 КУпАП
З вказаних протоколів вбачається, що 07.02.2026 о 21:28 по вул.Січових Стрільців, 2, у м. Ізмаїлі Одеської області, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Audi A4 Avant», державний номерний знак НОМЕР_1 , у порушення п.13.1 Правил дорожнього руху, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, та скоїв наїзд на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , завдавши вказаному будинку пошкоджень з матеріальними збитками, та у порушення п. 2.10 а Правил дорожнього руху, залишив місце ДТП, до якої він причетний. Крім того, у водія було виявлено явні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; поведінка, що не відповідає ситуації; порушення мовлення, від проходження огляду на стан сп`яніння водій у встановленому законодавством порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення
Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.04.2026 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення:
-за ст. 124 КУпАП – у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн;
-за ст. 122-4 КУпАП – у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн;
-за ч. 1 ст. 130 КУпАП – у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Відповідно до вимог ст. 36 КУпАП на ОСОБА_1 накладено остаточне адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 665,60 грн.

Короткий зміст доводів апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд скасувати постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.04.2026 в частині визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладення стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а провадження у справі в цій частині закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.
В обґрунтування скарги апелянт послався на те, що: 
-судом першої інстанції допущено істотне порушення процесуального закону, а саме: суд, не дослідивши матеріали справи, що містяться в паперовому вигляді, та не видаляючись до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, на місці оголосив про визнання ОСОБА_1 винним у скоєні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 124, 122-4, ч.1 ст.130 КУпАП, що слугує безумовною підставою для скасування оскаржуваної постанови із призначенням нового судового розгляду в районному суді. Крім того, судом першої інстанції проведено судове засідання в режимі відеоконференції без фіксації судового засідання технічними засобами, в той час як за Положенням про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно- телекомунікативної системи у разі проведення судового засідання в режимі відеоконференції обов`язково ведення протоколу (журналу) судового засідання в електронній формі та технічний запис судового засідання забезпечується засобами ЄСІТС;
- судом не здійснено повного з`ясування фактичних обставин справи за ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки:
1) про виявлені ознаки сп`яніння поліцейські не повідомили ОСОБА_1 ;
2) зазначені у протоколу ознаки сп`яніння є надуманими та спростовуються наявними відеозаписами;
3) ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки, здійснив 5 невдалих спроб, після чого поліцейський поставив ОСОБА_1 перед вибором або проїхати у медичний заклад або ще раз спробувати пройти на місці, на що ОСОБА_1 обрав варіант ще раз спробувати на місці зупинки, але після ще 2 невдалих спроб поліцейським не запропоновано пройти огляд у медичному закладі;
4) матеріалами справи встановлені обґрунтовані сумніви у справності приладу Драгер, проходження за допомогою якого ОСОБА_1 тестів виявилось невдалим (7 спроб), тому поліцейський повинен був самостійно продемонструвати справність приладу;
5) в акті огляду на стан сп`яніння зазначено, що огляд не проводився, хоча він фактично був проведений, тому поліцейський повинен був зазначити назву та номер спеціального технічного засобу, а також не зроблено запис про відмову від підпису, що свідчить про недопустимість вказаного доказу;
6) висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній постанові, не ґрунтуються на оцінці всіх матеріалів справи та приписах законодавства.
В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник Лупу С.С. в інтересах ОСОБА_1 підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції, заслухавши захисника особи, яка притягається до відповідальності, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
За ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги (ч.7 ст.294 КУпАП).
З огляду на те, що судове рішення оскаржується лише в частині вирішення справи за ч.1 ст.130 КУпАП, тому з огляду на положення ч.7 ст.294 КУпАП не переглядається в частині вирішення справи за статтями 122-4, 124 КУпАП.
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за кваліфікуючими ознаками: відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, повністю доведена та підтверджується такими доказами:
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №585857 від 08.02.2026, за яким 07.02.2026 о 21:28 по вул. Січових Стрільців, 2, у м. Ізмаїлі Одеської області, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Audi A4 Avant», державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив наїзд на будинок за адресою: м. Ізмаїл, вул. Січових Стрільців, 2, маючи явні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; поведінка, що не відповідає ситуації; порушення мовлення. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП. Від підпису протоколу та отримання його копії ОСОБА_1 відмовився, про що зроблено відповідний запис в протоколі (а.с.2,3);
- відеозаписами наявними в матеріалах справи, якими зокрема зафіксовано, що поліцейські, приїхавши на місце ДТП, виявили транспортний засіб «Audi A4 Avant», державний номерний знак НОМЕР_1 , який здійснив наїзд на перешкоду (будинок). Водія на місці ДТП не було, у зв`язку з чим поліцейські здійснили обстеження місцевості, в результаті якого неподалік від місця ДТП був виявлений ОСОБА_1 , який не заперечив факту керування ним вказаним транспортним засобом та вчинення ним ДТП. Під час спілкування з ОСОБА_1 , поліцейськими виявлено у останнього ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки, на що ОСОБА_1 надав згоду. Працівниками поліції роз`яснено порядок проходження огляду. ОСОБА_1 здійснив п`ять спроб тестування приладом Драгер, але пройти огляд не вдалося через дії ОСОБА_1 , а саме: навмисне переривання видиху та незабезпечення достатнього об`єму повітря для аналізу. ОСОБА_1 ігнорував вказівки поліцейських щодо правил користування приладом, через що був попереджений поліцейським, що такі дії будуть розцінені як ухилення від проходження огляду. Після цього поліцейський запропонував ОСОБА_1 пройти огляд в медичному закладі або повторно на місці зупинки. Не виявивши бажання їхати до медзакладу, ОСОБА_1 погодився на повторний огляд на місці, проте знову неналежно виконував рекомендації працівників поліції та не видихнув необхідний об`єм повітря, внаслідок чого тест не відбувся. Вказані дії ОСОБА_1 поліцейські розцінили як фактичну відмову від проходження огляду на стан сп`яніння, у зв`язку з чим склали протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП (таймінг фрагменту відеозапису з оптичного диску під номером 2 з 09:05 хв по 18:30 хв) а.с.7;
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічних засобів, в якому зафіксовані виявлені у ОСОБА_1 ознаки сп`яніння та зазначено про не проведення відповідного огляду (а.с.4);
- направленням на огляд водія до медзакладу, в якому зазначено виявлені у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння, а також про не проведення відповідного огляду (а.с.5).
Зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції з огляду на таке.
Учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух (абз.2,4 ч.5 ст.14 Закону України "Про дорожній рух"). Одним із таких органів державного контролю є Національна поліція (ст.52 цього Закону). За положеннями ч.2 ст.14 Закону України "Про дорожній рух" до учасників дорожнього руху належать, зокрема, водії. 
За змістом абзаців 3 та 5 ч.2 ст.16 вказаного Закону водій зобов`язаний: виконувати передбачені законом вимоги поліцейського, що даються в межах їх компетенції, передбаченої чинним законодавством, Правилами дорожнього руху та іншими нормативними актами; не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (пункт 2.5 ПДР).
Проте, вимоги вказаного пункту ПДР ОСОБА_1 дотримано не було. Вказані обставини повністю підтверджуються матеріалами справи. 
Слід зазначити, що ОСОБА_1 , маючи посвідчення водія, обізнаний з Правилами дорожнього руху України, зокрема п.2.5. При цьому, презюмоване знання закону є принципом права, згідно з яким закон поширюється на кожного, навіть якщо особа і не знає про нього. Незнання вимог діючого законодавства не є підставою для звільнення особи від передбаченої законом відповідальності та закриття провадження у справі, що кореспондується з положеннями ст.68 Конституції України.
За змістом ч.6 ст.266 КУпАП направлення особи для огляду на стан сп`яніння і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан сп`яніння, оформлення результатів такого огляду, регулюються ст.266 КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 № 1452/735 (далі – Інструкція № 1452/735) та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17.12.2008 (далі – Порядок №1103). Приписи Інструкції № 1452/735 та Порядку № 1103 застосовуються у системному зв`язку як між собою, так і з приписами інших нормативних актів.
Згідно зі ст.266 КУпАП, п.2 розділу І Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. 
Пунктом 3 розділу І Інструкції визначено ознаки алкогольного сп`яніння. При цьому, за положеннями Інструкції визначення ознак щодо можливості знаходження водія у стані сп`яніння відноситься до виключної компетенції поліцейських.
Пунктом 6 Порядку №1103 передбачено, що водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. 
За приписами п.8 Порядку №1103 у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.
За диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП відмова водія від проходження огляду на стан сп`яніння утворює самостійний склад адміністративного правопорушення. 
Під відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння необхідно розуміти свідоме і категоричне не бажання особи пройти відповідний огляд, яке базується на його внутрішньому переконанні про відсутність необхідності проходити цей огляд в силу існування певних мотивів, відомих цій особі і може проявлятися як у активній, так і у пасивній формі. При цьому, невиконання водієм законної вимоги поліцейського щодо проходження відповідного огляду не свідчить про дотримання ним вимог пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, оскільки саме по собі формальне висловлення згоди на проходження огляду, без вчинення всіх передбачених законом необхідних дій, не виключає наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
Відмова від проходження огляду на стан сп`яніння є правопорушенням з формальним складом і є закінченим з моменту висловлення особою відмови від проходження відповідного огляду (активна форма) або ухилення від виконання законних вимог поліцейського щодо вчинення дій, спрямованих на проходження такого огляду (пасивна форма). Мотиви відмови водія від виконання вимоги поліцейських у відповідності до пункту 2.5 ПДР України правового значення не мають. Наслідком такої відмови є складення відносно водія протоколу про адміністративну відповідальність, передбачену ч.1 ст.130 КУпАП. 
В сенсі положень ч.2 ст.266 КУпАП під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
У виконання вищевказаних вимог КУпАП до матеріалів справи додані відеозаписи щодо обставин складання адміністративного протоколу відносно ОСОБА_1 .
Долучені до матеріалів справи відеозаписи відображають події, по факту яких 08.02.2026 складено адмінматеріали відносно ОСОБА_1 . Зокрема, відеозаписами зафіксовано факт виявлення у водія ознак алкогольного сп`яніння, пропозиція поліцейського пройти у встановленому порядку огляд на стан сп`яніння та фактична відмова водія від проходження огляду. 
Апеляційний суд звертає увагу, що досліджений відеозапис фіксує реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення та має безсторонній характер. Об`єму наявних відеозаписів достатньо для перевірки встановлених судом обставин відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку. Зафіксовані відеозаписом обставини надають можливість повно та об`єктивно дослідити їх, конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Крім того, слід зауважити, що відеоінформація наявна у достатньому об`ємі задля з`ясування обставин, які є предметом розгляду у даній справі.
Оскільки оглянуті відеозаписи узгоджується з іншими даними, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приймає їх як належний доказ у справі.
Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення ОСОБА_1 про виявлені у нього поліцейським ознаки алкогольного сп`яніння апеляційний суд оцінює критично.
Так, положення ст.266 КУпАП та Інструкції № 1452/735 не передбачають обов`язку поліцейського повідомляти чи оголошувати водієві виявлені у нього ознаки сп`яніння перед початком процедури. За змістом вказаних нормативно-правових актів, виявлення у водія ознак сп`яніння є виключно юридичною підставою (передумовою) для проведення поліцейським огляду особи на місці зупинки або направлення її до медичного закладу. Відтак, правова процедура ініціювання огляду не була порушена.
Доводи апелянта, що зазначені у протоколу ознаки сп`яніння є надуманими та спростовуються наявними відеозаписами є необгрунтованими.
Так, визначення ознак щодо можливого знаходження водія у стані сп`яніння відноситься до виключної компетенції поліцейських, тобто є їх дискреційними повноваженнями, тоді як перевірка наявності чи відсутності у водія такого стану здійснюється у встановленому законом порядку. При цьому, виявлення поліцейським у ОСОБА_1 такої ознаки алкогольного сп`яніння як запах алкоголю з порожнини рота за своєю специфікою може бути встановлена виключно органолептичним шляхом. Відсутність на відеозаписі видимих ознак сп`яніння у водія не спростовують наявності в його діях складу інкримінованого правопорушення (відмова від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння), адже наявність ознак встановлює виключно поліцейський і це є лише підставою для проведення огляду, метою якого є встановлення факту керування у стані сп`яніння чи спростування такого стану за результатами огляду. При цьому, особа, стосовно якої встановлено ці ознаки, має безперешкодну можливість спростувати підозру правоохоронців шляхом належного проходження відповідного огляду у визначеному законом порядку. Оскільки в даному випадку предметом доказування є обставини щодо фактичної відмови особи від проходження огляду, заперечення апелянта стосовно не підтвердження відеозаписом ознак сп`яніння є безпідставними та необґрунтованими.
Доводи апелянта про те, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння та йому не пропонували пройти такий огляд у закладі охорони здоров`я повністю спростовуються дослідженими у судовому засіданні відеозаписами.
Щодо тверджень про відсутність у діях водія наміру ухилитися від тестування, апеляційний суд зазначає, що неналежне виконання ОСОБА_1 технічних вимог та інструкцій поліцейського щодо видуву (зокрема, навмисне переривання видиху та незабезпечення достатнього об`єму повітря для аналізу приладом) не може бути розцінено як належне проходження огляду у встановленому законом порядку. Сама лише формальна згода на проведення тестування, яка супроводжується тривалою та очевидною технічною імітацією процесу видиху з метою недопущення фіксації результату приладом «Drager», свідчить про умисну поведінку особи, спрямовану на ухилення від огляду, що за своєю правовою природою є фактичною відмовою від його проходження.
Так само не заслуговують на увагу доводи скаржника про непред`явлення йому вимоги проїхати до медичного закладу. З наявних у матеріалах справи відеозаписів чітко вбачається, що працівник поліції після п`ятої спроби пройти огляд на місці зупинки у повній відповідності до вимог ст.266 КУпАП запропонував водієві альтернативу: пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу за допомогою технічного засобу або в найближчому закладі охорони здоров`я. У відповідь на цю пропозицію ОСОБА_1 добровільно виявив бажання пройти тест саме на місці зупинки, проте знову свідомо та систематично ігнорував вказівки поліцейських щодо правил користування пристроєм. Оскільки ОСОБА_1 не реалізував своє право на проходження огляду в медичному закладі та заблокував можливість його проведення на місці зупинки, дії водія були правомірно розцінені поліцейськими як ухилення від тестування, що стало законною підставою для складання протоколу за ч.1 ст.130 КУпАП.
Більш того, з урахуванням наведеного, будучи достеменно обізнаним про можливість проведення дослідження в закладі охорони здоров`я, ОСОБА_1 навіть після здійснення додаткових невдалих спроб тестування на місці не був позбавлений права змінити свою думку та висловити бажання проїхати до медичного закладу, проте цим правом свідомо не скористався.
Щодо посилання апелянта на наявність обґрунтованого сумніву у справності приладу Драгер та тверджень про те, що поліцейський повинен був самостійно продемонструвати справність цього пристрою, апеляційний суд зазначає таке.
За положеннями Інструкції перед проведенням огляду на стан сп`яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та/або сертифікат перевірки типу засобів вимірювальної техніки, та/або декларацію про відповідність та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.
Разом з тим, як вбачається з оглянутого відеозапису, ОСОБА_1 вимоги щодо надання відповідних документів на прилад не висував. Обов`язку ж самостійно демонструвати справність приладу правоохоронцем у будь-який інший спосіб, крім ознайомлення з документами на вимогу особи, чинне законодавство не передбачає.
При цьому, посилання апелянта на постанову Київського апеляційного суду від 06.03.2023 у справі №757/31545/22-п не має преюдиційного значення під час розгляду цієї справи.
Доводи апелянта щодо не зазначення в акті огляду відомостей про проведення тестування на місці зупинки ґрунтуються на помилковому трактуванні апелянтом норм чинного законодавства, оскільки огляд на стан алкогольного сп`яніння вважається проведеним виключно з моменту його фактичного завершення та фіксування результату спеціальним технічним засобом. Оскільки водій ухилявся від його проведення, процедура огляду не була завершена, а його результат - не встановлений. За таких обставин внесення до акту огляду відомостей про те, що огляд на місці зупинки не відбувся (не проведений), повністю відповідає дійсним обставинам справи та вимогам Інструкції.
Посилання апелянта щодо не зазначення в акті огляду відомостей про відмову від його підписання, а також щодо відсутність відеофіксації процесу складання направлення на огляд до закладу охорони здоров`я та його вручення, апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке.
Насамперед, слід зазначити, що вказані обставини не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. 
За положеннями п.10 розділу ІІ Інструкції результати огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів. У випадку установлення стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що обов`язок зазначення запису про відмову від підпису в графі «З результатом згоден» виникає виключно у разі фактичного завершення процедури та отримання результату (числового чи іншого технічного показника вимірювального приладу). Оскільки у цьому випадку огляд не було завершено через ухилення ОСОБА_1 від його проведення, а кінцевий результат вимірювання приладом «Drager» взагалі не був встановлений, доводи апелянта про відсутність в акті запису про відмову від підпису графи про згоду з результатом не мають правового значення.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що з огляду на приписи ст.266 КУпАП обов`язкове застосування технічних засобів відеозапису підлягає саме процедура огляду водія на стан сп`яніння, від якої ОСОБА_1 фактично відмовився, а не обставини оформлення процесуальних документів.
Щодо не вручення письмового направлення для проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння апеляційний суд в цьому контексті зауважує, що Інструкція № 1452/735 не містить вимоги про вручення водію відповідного направлення, а лише містить посилання на те, що форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена в додатку 1 до цієї Інструкції (пункт 8 розділу II). Окрім того, наведена у додатку 1 до цієї Інструкції форма направлення також не містить відповідної графи про вручення водієві цього направлення. 
Системний аналіз положень ст.266 КУпАП, вищезазначених Інструкції та Порядку дає підстави стверджувати про те, що законодавством не передбачено вручення водію письмового направлення до закладу охорони здоров`я з метою проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки такий огляд проводиться у присутності поліцейського, який має забезпечити доставку особу, яка погодилася на проходження відповідного огляду. Дане направлення є лише підставою для проведення огляду в закладі охорони здоров`я та надається лікарю вказаного закладу. В рамках цієї справи, ОСОБА_1 фактично відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, тому не вручення йому письмового направлення на медичний огляд не є обставиною, що вказує на відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Перевіркою матеріалів справи не встановлено порушень працівниками поліції Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, що могли стати підставою не виконувати ОСОБА_1 законних вимог поліції про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. При цьому, будь-які суб`єктивні зауваження водія щодо дій працівників поліції не звільняють його від обов`язку виконати імперативну вимогу пункту 2.5 ПДР України. 
Матеріали справи не містять відомостей оскарження стороною захисту дій поліцейських в порядку, встановленому законом, щодо фальсифікації доказів чи перевищення ними повноважень під час складання матеріалів відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП. Жодних підтверджувальних відомостей про ініціювання таких процедур чи проведення службових розслідувань щодо дій поліцейських не було надано суду і під час апеляційного розгляду.
За таких обставин у суду апеляційної інстанції відсутні підстави ставити під сумнів відомості, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення та інших письмових доказах, які відповідно до статті 251 КУпАП оцінюються у сукупності з іншими доказами.
Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14.02.2008 у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011, «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
З урахуванням наведеного, дії ОСОБА_1 щодо уникнення від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння правильно розцінені поліцейськими як відмова від проходження огляду, яку поза розумним сумнівом можна вважати саме відмовою від огляду в розумінні ч.1 ст.130 КУпАП.
Оцінюючи сукупність наявних в справі доказів, апеляційний суд дійшов висновку, що твердження сторони захисту з приводу відсутності в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не відповідають встановленим обставинам справи та повністю спростовуються сукупністю досліджених в суді доказів у справі та відповідно розцінюються як такі, що спрямовані на уникнення від адміністративної відповідальності.
Надаючи правову оцінку доводами апеляційної скарги про допущене судом першої інстанції істотного порушення норм процесуального права, зокрема: нездійснення повної фіксації судового розгляду справи технічними засобами та ведення протоколу (журналу) в порушення вимог пункту 51 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, а також ухвалення судового рішення без виходу до нарадчої кімнати, апеляційний суд наголошує наступне.
Насамперед, слід звернути увагу, що саме по собі посилання на відсутність технічного запису чи журналу судового засідання не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Посилаючись на незаконність судового рішення, апелянт повинен вказати конкретні порушення закону, що є підставою для його скасування, а також належним чином обґрунтувати свої доводи, довівши не лише наявність певного формального порушення, а й те, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію та захищати свої права у справі. Отже, для скасування рішення суду апелянту необхідно довести, що це порушення призвело до неправильного вирішення справи або завадило встановленню важливих обставин.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2026 задоволено клопотання адвоката Лупу С.С. про проведення судових засідань у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
З відповіді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.04.2026 на адвокатський запит встановлено, що судові засідання у цій справі були проведені у порядку дистанційного судового провадження у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за участю захисника Лупу С.С., згідно з постановою суду від 30.03.2026. Фіксування судових засідань під час розгляду справи не здійснювалось, позаяк нормами КУпАП не передбачено здійснення фіксування судового процесу. Від учасників справи, зокрема від захисника, клопотань про фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не надходило (а.с.86).
Отже, фіксація судових засідань за допомогою технічних засобів у справі не здійснювалась, відеозапис судового засідання відсутній.
Разом з тим, сторона захисту повною мірою реалізувала своє право на участь в судовому засіданні через систему відеоконференцзв`язку.
В апеляційній скарзі не зазначено, що відсутність технічного запису чи журналу засідання істотно позначилася на можливостях сторони захисту відстоювати свою позицію у справі. 
Відтак, апелянтом не наведено переконливих доводів, а судом апеляційної інстанції не встановлено, що відсутність технічної фіксації судового засідання, журналу судового засідання призвели до обмеження права на захист, неможливості заявлення клопотань, подання доказів, надання пояснень або будь-яким іншим чином вплинули на зміст ухваленого рішення. При цьому, зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що судом першої інстанції надано ґрунтовну оцінку доводам сторони захисту.
З огляду на це суд апеляційної інстанції доходить висновку, що зазначені недоліки не вплинули на правильність встановлення фактичних обставин справи та не призвели до ухвалення незаконного чи необґрунтованого рішення.
Крім того, аналіз приписів пункту 51 вказаного Положення, які регламентують обов`язкове ведення протоколу (журналу) в електронній формі та здійснення технічного запису, в сукупності з нормами абз.4 п.45, п.46 Положення дозволяє дійти висновку, що вимоги п.51 застосовуються у разі проведення судового засідання в режимі відеоконференції в межах тих процесуальних кодексів, які прямо передбачають таку форму фіксування судового процесу.
Разом з тим, чинним КУпАП не передбачено фіксування судового процесу технічними засобами, як і не врегульовано порядок ведення журналу (протоколу) судового засідання під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, у зв`язку з чим відсутність таких документів у матеріалах справи та не здійснення відповідної фіксації не є в даному випадку процесуальним порушенням, яке є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. 
Втім, з метою забезпечення принципу гласності судового процесу та дотримання прав учасників судового розгляду справи, судом апеляційної інстанції вказані недоліки були усунуті, шляхом здійснення повного фіксування судового засідання технічними засобами. При цьому, в суді апеляційної інстанції предметом дослідження були ті ж обставини, які встановлювалися в судовому засіданні місцевим судом.
За відсутності фіксації судового засідання технічними засобами перевірити доводи скаржника про те, що суд не видалявся до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, є процесуально неможливим, а наданий суду апеляційної інстанції журнал судового засідання не є належним та допустимим доказом з урахуванням встановлених обставин.
Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та були підставою для скасування або зміни оскаржуваної постанови суду, в апеляційній скарзі не наведено. 
Судом враховано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2007 у справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Отже, ОСОБА_1 , реалізуючи своє право володіти та керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП, відноситься до тих правопорушень, яке за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та є небезпечним як для самого правопорушника, так і для інших учасників дорожнього руху. 
З урахуванням наведеного, апеляційний суд, враховуючи положення статей 251, 252 КУпАП, дійшов висновку, що матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 містять достатньо фактичних даних, які свідчать про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про доведеність вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та не спростовуються доводами апеляційної скарги. Застосований місцевим судом до ОСОБА_1 вид адміністративного стягнення відповідає санкції ч.1 ст.130 КУпАП, є справедливим та достатнім для його виправлення і запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень.
За таких обставин, постанова суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим відсутні підстави для її скасування, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 квітня 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтями 122-4, 124, ч.1 ст.130 КУпАП - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду      І.А. Артеменко