ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/29130/25
Провадження № 22-ц/820/980/26

Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.
з участю: представника позивача, відповідача, представника третьої особи
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/29130/25 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АСКО ДС» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року у складі судді Павловської А.А. у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АСКО ДС» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ТОВ «Хмельницьке таксі», про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд
в с т а н о в и в :
В жовтні 2025 року ПАТ «СК «АСКО ДС» звернулося до суду з позовом, в якому товариство просило стягнути з відповідача на їх користь 260 000 грн страхового відшкодування в порядку регресу та судові витрати.
На підтримання заявлених позовних вимог страхова компанія посилалася, що 22.02.2020 року ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом «DodgeSprinter», д/н НОМЕР_1 , поблизу будинку № 42, що у м. Хмельницькому допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , внаслідок чого остання тримала тілесні ушкодження. Крім того, відповідачу ставилось в вину те, що він, будучи причетним до вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, з місця пригоди з`їхав. На момент ДТП автомобіль, яким керував відповідач, був застрахований у позивача і за умовами договору страхування позивач провів сплату страхового відшкодування в сумі 260000 грн потерпілій ОСОБА_2 .
Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02.07.2020 року у справі № 686/16005/20 провадження у праві про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Позивач зазначав, що оскільки відповідач, керуючи автомобілем, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, місце події залишив, тому з огляду на п 38.1, п 38.1.1 «в» ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Таким чином, відповідно до ст. 1191 ЦК України, страхова компанія має право регресної вимоги до винної у ДТП особи у розмірі виплаченого відшкодування в сумі 260 000 грн, зважаючи на те що відповідач залишив місце пригоди до якої він був причетним. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
ПАТ «СК «АСКО ДС» подало апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, вказує, що висновки суду не відповідають обставинам справи, тому просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Представник апелянта вказує, що висновок суду про недоведеність позивачем тієї обставини, що відповідач як водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди є помилковим, оскільки Хмельницький міськрайонний суд в своїй постанові від 02.07.2020 року у справі № 686/16005/20 вказав, що суду направлено для розгляду матеріали справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.ст. 124,122-4 КУпАП якому ставиться у вину зокрема, те що він будучи причетним до ДТП, з місця пригоди з`їхав. Ця ж обставини, що відповідач з місця пригоди з`їхав підтверджується відповіддю від Національної поліції України, а саме ідентифікатором картки ДТП в системі НПУ 3020055606724622 та підтверджується самими матеріалами у справі № 686/16005/20 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , які суд першої інстанції не витребував та не дослідив в межах розгляду даної цивільної справи. Крім того, вказує представник апелянта, що постанова суду, якою було провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП закрито в зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП, не свідчить про відсутність вини водія у порушенні ст.ст. 124,122-4 КУпАП.
Дослідивши матеріали справи. пояснення учасників справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так судом встановлено, що 02.07.2020 року Хмельницьким міськрайонним судом у справі про адміністративне правопорушення № 686/16005/20 було винесено постанову, в якій зазначено: «Управлінням патрульної поліції в Хмельницькій області до Хмельницького міськрайоного суду направлено для розгляду матеріали справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.ст. 124,122-4 КУпАП, якому ставиться в вину те, що він «22.02.2020 року , приблизно о 20 год. 16 хв., в порушення вимог п.п.2.3(б), 18.1 ПДР України, керуючи транспортним засобом «DODGE Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1 , поблизу будинку №42 по вул. Шевченка м. Хмельницького, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкість, не надав переваги в русі пішоходу ОСОБА_2 , яка рухалась по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно руху автобуса, внаслідок чого здійснив наїзд на неї. В результаті ДТП ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження. 
Крім того, ОСОБА_1 ставиться в вину те, що він, 22.02.2020 року приблизно о 20 год. 16 хв., керуючи транспортним засобом «DODGE Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 2.10 а Правил дорожнього руху України, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, з місця пригоди з`їхав».».
Зазначеною постановою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 передбачене ст. 124 КУпАП, закрито в зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Щодо адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, суд жодного рішення в даній постанові не ухвалив.
При цьому в мотивувальній частині постанови суд не зазначив, що судом встановлено факт ДТП, винність дій ОСОБА_1 в даному ДТП та наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 122-4, 124 КУпАП.
Станом на 22.02.2020 року автомобіль «DODGE Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1 , був застрахований у ПрАТ «Страхова компанія «АСКО ДС».
На виконання умов договору страхування позивач провів сплату страхового відшкодування в сумі 260000 грн. потерпілій ОСОБА_2 .
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною другою статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За змістом частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченою відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на час виникнення спірних правовідносин регламентував Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961-IV), який є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чинний в редакції на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до норм ст.5 ЦК України цей закон підлягає застосуванню при вирішенні даного спору.
Ст. ст. 3, 5, 6 Закону України Закон № 1961-IV в редакції на час ДТП передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно ст. 9 цього ж Закону страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.
У відповідності до ст. 22 Закону України № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. 
Згідно до ст. 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. 
Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. 
За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Згідно з підпунктами «а», «в» пункту 38.1.1 статті 38 Закону № 1961-IV страховик, після виплати страхового відшкодування, має право подавати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, та (або) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.
У відповідності до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як на докази своїх позовних вимог позивач посилався на матеріали справи про адміністративне правопорушення № 686/16005/20.
За клопотанням позивача судом апеляційної інстанції було витребувано та досліджено справу про адміністративне правопорушення № 686/16005/20.
Так в матеріалах даної справи, як доказ факту ДТП міститься пояснення ОСОБА_2 за змістом якого під час переходу по пішохідному переходу проїзної частини в м. Хмельницькому 22.02.2020 року в неї виник конфлікт з водієм ОСОБА_1 і коли вона стяла і з ним сварилась він рушив і начебто зачепив-вдарив її не сильно, після чого вона сіла в іншу маршрутку і поїхала. Лише через деякий час вона звернулась в медпункт через погіршення стану здоров`я.
За поясненнями ОСОБА_1 в нього дійсно виник конфлікт з ОСОБА_2 22.02.2020 року, але жодних наїздів на ОСОБА_2 він не вчиняв.
З травмкарти від 22.02.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 має тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин, а далі діагноз прочитати неможливо через нерозбірливий почерк.
З 24 лютого 2020 року ОСОБА_2 перебувала на лікуванні в неврологічному відділенні Хмельницької міської лікарні з рядом діагнозів щодо хвороби хребта, ушкодження меніску лівого колінного суглобу.
Також в матеріалах адміністративної справи міститься відеозапис з місця події, який був оглянутий апеляційним судом та з якого вбачається, що ОСОБА_2 22.02.2020 року рухалась по пішохідному переходу, а автомобіль рухався по дорозі і зупинився перед пішохідним переходом, після чого між водієм і ОСОБА_2 проходить спілкування. Після цього ОСОБА_2 проходить далі, але потім повертається до автомобіля і продовжує спілкування з водієм з правої сторони автомобіля біля дверей пасажира, в цей час автомобіль починає рух, а ОСОБА_2 розвертається, відходить і сідає в інше маршрутне таксі. На цьому запис припиняється. З даного відеозапису не видно чи здійснив водій наїзд на ОСОБА_2 . 
Інші докази, як то схема місця ДТП, покази свідків, висновок судового медичного експерта тощо відсутні.
Таким чином взагалі з матеріалів справи не вбачається механізм ДТП, яким чином було здійснено наїзд, якою частиною автомобіля, які саме тілесні ушкодження отримала ОСОБА_2 та ступінь їх тяжкості. 
При цьому, посилання представника апелянта, що саме по собі закриття справи про адміністративне правопорушення за спливом строків притягнення до відповідальності є нереабілітуючою підставою і свідчить про встановлення винної поведінки відповідача в даному випадку не може бути взято до уваги.
Так відносно ОСОБА_1 було складено два протоколи про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.ст. 124,122-4 КУпАП, в обох протоколах  ОСОБА_1 заперечив свою вину та взагалі заперечив факт ДТП.
Постановою суду від 02 липня 2020 року справи №№ 686/16005/20 та 686/16006/20 за даними протоколу, об`єднано в одне провадження та в цей же день постановою суду провадження в справі № 686/16005/20 закрито у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП, однак провадження закрито лише за ст. 124 КУпАП, а рішення щодо правопорушення за ст. 122-4 КУпАП фактично взагалі прийнято не було.
При цьому як зазначено вище ОСОБА_1 заперечив свою вину у вказаних правопорушеннях, проте суд справу до розгляду не призначив, ОСОБА_1 в судове засідання не викликав, його думку щодо закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення за спливом строків передбачених ст. 38 КУпАП не з`ясував, хоча з врахуванням заперечень ОСОБА_1 мав би це зробити.
З врахуванням викладеного вищевказана постанова суду від 02.07.202 року жодним чином не підтверджує вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.
Також колегія суддів звертає увагу, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що всі витрати ОСОБА_2 на лікування, які їй було відшкодовано страховиком, пов`язані з лікуванням внаслідок події 22.02.2020 року.
Так позивач надав суду відповідні медичні документи про лікування ОСОБА_2 в липні 2023 року у Вінницькому медичному закладі з хірургічним втручанням вартістю 195000 грн., однак в даних документах не зазначено, яке саме захворювання підлягало такому дорого-вартісному лікуванню.
При цьому позивачем не доведено, що таке лікування через три роки після ДТП перебувало в прямому причинному зв`язку саме з отримання травми 22.02.2020 року. 
Жодних медичних висновків щодо причинного зв`язку з такими витратами на лікування та ДТП позивач суду не надав. 
Тобто позивачем не доведено, як факт скоєння відповідачем правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАп, так і факт того, що витрати на лікування потерпілої, які були виплачені позивачем як страхове відшкодування, були нею здійснені виключно внаслідок отримання травми 22.02.2020 року. При цьому, з матеріалів справи взагалі не вбачається які конкретно тілесні ушкодження, травми були отримані ОСОБА_2 22.02.2020 року за обставин, на які посилається позивач.
За таких обставин висновки суду першої інстанції про відмову в позові за недоведеністю позовних вимог є законним та обґрунтованими.
 Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог з посиланням на матеріали справи про адміністративне правопорушення № 686/16005/20 слід відхилити з огляду на викладене в мотивувальній частині постанови.
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АСКО ДС» залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19 червня 2026 року.

Судді А.М. Костенко
Л.М. Грох
Т.О. Янчук