Справа № 303/3885/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 травня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Бородій Валерій Григорович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2025 року у складі судді Куцкір Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Попович Віта Володимирівна про визнання договору недійсним,-
в с т а н о в и в :

У травні 2025 року  ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Попович Віта Володимирівна про визнання договору купівлі – продажу недійсним.
Позов мотивовано тим, що 14.06.2017 року о 13 год. 00 хв., відповідач ОСОБА_1 , знаходячись на території дворогосподарства за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з метою спалювання сіна, під стіною господарського приміщення, розпалила багаття, в результаті чого вогонь перекинувся на вищевказане господарське приміщення, а з нього в подальшому на сусідський будинок та гаражне приміщення з надбудовою за адресою: АДРЕСА_2 , які належали матері позивача ОСОБА_4 . В результаті пожежі будинок та гаражне приміщення з надбудовою за адресою: АДРЕСА_2 , які належали матері позивача ОСОБА_4 були знищені вогнем.
Згідно висновків експерта судової будівельно-технічної експертизи №207 від 01.12.2017 року та №208/17 від 08.12.2017 року сума збитків, які були нанесені матері позивача ОСОБА_4 становила 2 441 671 гривень. 
25.04.2018 року вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області було задоволено цивільний позов ОСОБА_4 , стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , матеріальну шкоду в розмірі 2 261 621 гривень. Даний вирок набув законної сили. 
23.09.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О.В. відкрито виконавче провадження №60122010 з примусового виконання вироку Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.04.2018 року.
В межах даного виконавчого провадження приватним виконавцем Лукеча О.В., з метою повного та фактичного виконання виконавчого документа, 29.09.2019 року винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить Боржнику у межах суми звернений стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, мінімальних витрат виконавчого провадження, що разом становить 2 488 062,22 гривень. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.04.2025 року замінено сторону виконавчого провадження - стягувача ОСОБА_4 на її правонаступника ОСОБА_3 
08.05.2025 року приватним виконавцем Лукеча О.В. винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження, якою замінено стягувача ОСОБА_4 на її правонаступника ОСОБА_3 . 
В результаті здійсненої виконавцем Лукеча О.В. перевірки майнового стану боржника було встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення. Однак, під час детального вивчення отриманої інформації було встановлено, що боржник мав у власності нерухоме майно та здійснив його відчуження.
Так, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідачу ОСОБА_1 , на праві приватної власності, належало домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
16.02.2018 року відповідач ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В., зареєстрований в реєстрі за номером: 361, згідно якого відчужила належний їй житловий будинок відповідачці ОСОБА_2 , яка є її дочкою. 
Відчуження відповідачем ОСОБА_1 нерухомого майна робить неможливим виконання нею зобов`язання з відшкодування матеріальної шкоди спричиненої ОСОБА_4 . 
Представник позивача зазначає, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 16.02.2018 року, який і є предметом спору, був укладений між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з метою уникнення відшкодування матеріальної шкоди спричиненої вчиненням злочину, вчинений з недодержанням вимог закону, порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності, вчинений на шкоду кредитору, а відтак є фраудаторним та підлягає визнанню недійсним.
За вказаних обставин позивач просив поданий позов задовольнити.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 16.02.2018 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , посвідченим приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Попович В.В., за реєстровим №361.
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на житловий будинок розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 . Вирішено питання про судові витрати.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував, що оспорюваний договір укладено правомірно, оскільки законом не заборонено укладення правочину між порідненими особами та /чи родичами. Кошти, які отримані були передані ОСОБА_5 як часткове відшкодування збитків, та відшкодовано збитки у сумі 180 050грн., а тому такий правочин не є фраудаторним. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
В судовому засіданні представника апелянтів – адвокат Бородій В.Г. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Представник позивача – адвокат Сабов І.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16.02.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору, продавець ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_2 купила у власність зазначений будинок за ціною 155 097грн. (а.с. 21-24, 106-113).
Вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.04.2018 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.270 КК України та призначено їй покарання у виді 4 роки позбавлення волі. На підставі ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік та зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. На підставі п. «г» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» засуджену ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання. Цим же вироком цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 із зменшеними вимогами задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 2 261 621 гривень (а.с. 25-27).
Обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 органом досудового розслідування було направлено прокурору 27.02.2018 року, який був затверджений останнім 28.02.2018 року (а.с. 28-31).
23.09.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О.В., на підставі виконавчого листа №303/1179/18 виданого 01.04.2019 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 2 261 621 гривень, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60122010 та постанову про арешт майна боржника (а.с. 32, 33,34).
15.10.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О.В. було винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с. 35).
Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 04.01.2022 року вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 36).
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.04.2025 року замінено сторону виконавчого провадження – стягувача ОСОБА_4 на її правонаступника ОСОБА_3 у виконавчому провадженні ВП №60122010 (а.с. 37-39).
08.05.2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О.В. було винесено Постанову про заміну сторони виконавчого провадження, стягувача на правонаступника ОСОБА_3 (а.с. 40).
Із Висновку про вартість об`єкта оцінки від 14.05.2025 року, вбачається, що оціночна (ринкова) вартість житлового будинку АДРЕСА_1 , станом на 16.02.2018 року, становить 1 198 400 гривень (а.с. 45-47).
Із Висновку про вартість майна, станом на 03.06.2025 року, вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , становить 2 160 971,61 гривень (а.с. 61-63).
Згідно із Висновком про вартість майна, який був виготовлений станом на 15.02.2018 року, та на підставі якого було укладено договір купівлі-продажу від 16.02.2018 року, що міститься в матеріалах нотаріальної справи по укладенню даного договору, вартість житлового будинку АДРЕСА_1 становить 155 097 гривень.
Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/ неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 753/765/17 з аналогічних правовідносин, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 750/5751/20-ц, в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
Судом першої інстанції правильно встановлено та враховано, що: 1) договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений між матір`ю ОСОБА_1 і дочкою ОСОБА_2 16.02.2018 року, тобто через два дні (14.02.2018 року) після повідомлення їй органом досудового розслідування підозри у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.270 КК України, тобто у порушенні встановлених вимог законодавства про пожежну безпеку, що спричинило майнову шкоду у особливо великому розмірі; 2) нерухоме майно за договором відчужене на користь близького родича – дочки ОСОБА_2 , однак залишилось у сім`ї боржника; 3)житловий будинок загальною площею 247,8 продано за ціною – 155 097грн., в той час як його ринкова вартість становила 1 198 400грн.; 4) ОСОБА_1 відчужила єдине належне їй майно і після укладення оспорюваного договору у неї відсутнє інше нерухоме майно за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором; 5) на час розгляду справи в суді майнова шкода ОСОБА_4 завдана ОСОБА_1 у розмірі 2 261 621 гривень не відшкодована.
З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що сторони правочину не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення - вироку Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.04.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди у розмірі 2 261 621 гривень, та діяли очевидно недобросовісно і зловживали правами стосовно кредитора з метою недопущення звернення стягнення на майно.
За вказаних обставин суд обґрунтовано захистив порушені права позивача та задовольнив заявлений позов.
Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив поданий позов . 
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Бородій Валерій Григорович залишити без задоволення.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 01 червня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: