Справа № 464/7844/25 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В. 
Провадження № 33/811/549/26 Доповідач: Гончарук Л. Я. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі: судді Гончарук Л.Я., з участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Кекіша Петра Петровича, представника потерпілої ОСОБА_2 адвоката Гнідець Олесі Миколаївни, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_2 адвоката Гнідець Олесі Миколаївни на постанову судді Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2026 року, 

встановив:

цієї постановою, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Відповідно до постанови, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №988423 від 05.11.2025, ОСОБА_1 , 14.08.2025 близько 22.00 год, перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру, а саме нецензурно та образливо висловлювався в бік дружини, психологічно тиснув, повторно протягом року, чим вчинив правопорушення передбачене ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
На вказану постанову представник адвокат Гнідець О.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати, прийняти нову, якою ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП та на підставі п.7 ч. 1 ст. 247 КУпАП закрити провадження у справі у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП
В обгрунтування вказує про те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, а відтак підлягає скасуванню, з огляду на наступне. 
Зазначає, що суд першої інстанції фактично проігнорував показання потерпілої, наданої безпосередньо під час судового засідання.
Також вказує, що у матеріалах справи наявний повторний висновок психолога ОСОБА_3 від 06.01.2026, який фіксує суттєве погіршення стану потерпілої.
Вказує, що суд першої інстанції не врахував попереднього притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за домашнє насильство та видачу відносно нього обмежувального припису.
Крім того, суд безпідставно відхилив протокол про адміністративне правопорушення як доказ, оскільки такий є процесуальним документом, який фіксує факт правопорушеня та відповідає вимогам ст. 256 КУпАП.
Вважає, що сукупність доказів є достатньою для встановлення факту вчинення ОСОБА_1  адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
У судове засідання особа, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 , потерпіла ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення апеляційного розгляду не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Натомість захисник адвокат Кекіш П.П. та представник адвокат Гнідець О.М. не заперечили проти розгляду апеляційної скарги у відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Заслухавши виступ представника адвоката Гнідець О.М., яка підтримала подану апеляційну скаргу, думку захисника адвоката Кекіша П.П., який заперечив проти апеляційних вимог, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити, чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти законне вмотивоване рішення.
Відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Положеннями Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, оскільки в ході апеляційного перегляду справи не встановлено обставин, які б спростовували вказані висновки суду.
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення від 05.11.2025 серії ВАД № 988423, ОСОБА_1 , 14.08.2025 близько 22.00 год, перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру, а саме нецензурно та образливо висловлювався в бік дружини, психологічно тиснув, повторно протягом року, чим вчинив правопорушення передбачене ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Протокол про адміністративне правопорушення має містити в собі належним чином встановлені та підтверджені відомості і факти, які свідчать про вчинення особою адміністративного правопорушення.
Диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КупАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Частиною 3 ст. 173-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частинами першою або другою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.
Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Норма статті 173-2 КУпАП є бланкетною, а тому для того, щоб повністю розкрити суть адміністративного правопорушення у протоколі повинно бути зазначено, які конкретно дії вчинила особа, який спосіб насильства прослідковується у діях порушника, якщо дій кілька, то зазначена кожна дія і, вид насильства, наслідки цих дій по відношенню до особи, щодо якої вони були спричинені.
Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією статті 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи фактичне настання фізичної або психологічної шкоди.
Жодним із здобутих доказів у справі не підтверджено вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо ОСОБА_2 , а саме психологічне насильство, зазначене в протоколі про адміністративне правопорушення від 05.11.2025 серії ВАД № 988423.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначено лише, що ОСОБА_1 , 14.08.2025 близько 22.00 год., перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру, а саме нецензурно та образливо висловлювався в бік дружини, психологічно тиснув, тобто у протоколі не зазначено чи дані діяння спричинили негативні наслідки (шкода психічному здоров`ю), тому вказані обставини не дозволяють зробити висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Згідно усталеної судової практики ЄСПЛ (рішення від 30.05.2013 у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v. Russia), заява № 36673/04); рішення від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08) у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.
Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).
Згідно з вказаною позицією ЄСПЛ «розумним» є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
Враховуючи вище викладене, сам лише факт наявності між учасниками справи конфліктної ситуації не може свідчити про вчинення фізичного чи психологічного насильства в розумінні вимог ст. 173-2 КУпАП та ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.
Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду ОСОБА_2 та її представником Гнідець О.М. не надано доказів на підтвердження факту наявності в діях ОСОБА_1 ознак домашнього насильства, які б свідчили про вчинення ним відповідного адміністративного правопорушення.
Покликання апелянта в апеляційній скарзі про те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було. Суддя відповідно до ст.ст. 245 та 280 КУпАП повно і всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи.
Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки судді в постанові, при розгляді апеляційної скарги не було здобуто, а обставини на які покликається апелянт, як невраховані судом першої інстанції, були в повній мірі враховані судом першої інстанції при винесенні постанови.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32).
При розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було.
Суддя відповідно до ст.ст. 245, 280 КУпАП повно й всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи. Докази, які лягли в основу судового рішення, були досліджені суддею в ході судового розгляду й отримали належну оцінку.
Апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування судового рішення.
З огляду на наведене, оскаржувана постанова судді першої інстанції є законною, обґрунтованою, а отже підстав для її зміни чи скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта немає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_2 адвоката Гнідець Олесі Миколаївни – залишити без задоволення, а постанову судді Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2026 року відносно ОСОБА_1 – залишити без змін.
Постанова є остаточна й оскарженню не підлягає.

Суддя    Л.Я. Гончарук