Ширяївський районний суд Одеської області

13.05.2026  	Справа №: 518/1798/25 Провадження № 2/518/217/2026	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року селище Ширяєве

Ширяївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Гуржій А.В.,
за участю секретаря судового засідання Майнич В.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (надалі - ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 1390-4285 від 03.05.2024 року.
Позов мотивовано тим, що 03.05.2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи позивача було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1390-4285.
Відповідно до умов договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 14 500,00 грн. строком на 300 днів зі сплатою процентів за користування кредитом.
Позивач зазначив, що кредитні кошти були перераховані відповідачу у повному обсязі, однак відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим станом на 19.09.2025 року утворилась заборгованість.
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 68500 грн, з яких:
14500,00 грн – прострочена заборгованість за кредитом;
54000,00 грн – прострочена заборгованість за процентами.
Відповідач не повернув в повному обсязі кредит ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а також не виконав в повному обсязі інші свої грошові зобов`язання перед ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» за кредитним договором після спливу строку кредитування, встановленого його умовами.
У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з вимогою стягнути заборгованість з відповідача у розмірі 68500,00 грн. та судові витрати у розмірі 2 422,40 грн.
Ухвалою суду від 21.10.2025 року позовну заяву залишено без руху.
У встановлений строк позивачем недоліки позовної заяви усунені.
Ухвалою суду від 28.10.2025 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались.
З дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства суд направив відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення ухвалу про відкриття провадження у справі за зареєстрованим місцем проживання, отриманим у порядку ст.187 ЦПК України. 
14.11.2025 року відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позов, у якому просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на недоведеність позовних вимог. Зазначала, що не визнає факту належного укладення кредитного договору в електронній формі, оскільки позивачем не надано належних доказів підписання договору саме відповідачем та отримання нею кредитних коштів.
Крім того, відповідач заперечувала щодо розміру нарахованих процентів, вважаючи їх безпідставними та такими, що не відповідають вимогам законодавства. Також просила витребувати у позивача оригінал електронного договору та підтвердження накладення електронних підписів сторін.
25.11.2025 року позивачем подано до суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначено, що кредитний договір №1390-4285 від 03.05.2024 року укладений між сторонами в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Позивач вказав, що відповідач самостійно пройшов ідентифікацію через систему BankID НБУ, заповнив заявку на сайті товариства, підтвердив ознайомлення з умовами договору та підписав його одноразовим ідентифікатором С2517, після чого кредитні кошти були перераховані на банківську картку, реквізити якої зазначив сам відповідач.
Також позивач зазначив, що факт перерахування кредитних коштів підтверджується довідкою про видачу кредиту, квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» через систему LiqPay та розрахунком заборгованості. Крім того, позивач послався на те, що повні реквізити банківської картки та виписки по рахунку є банківською таємницею, у зв`язку з чим подано клопотання про витребування відповідної інформації у банківської установи.
Ухвалою суду від 18.12.2025 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 про витребування доказів. Суд витребував у ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» оригінал електронного кредитного договору №1390-4285 від 03.05.2024 року з усіма додатками та сертифікатами електронного підпису, а також у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію щодо належності банківської картки відповідачу та виписку по рахунку про зарахування кредитних коштів у сумі 14500,00 грн. за вказаною транзакцією. 
31.12.2025 року на виконання ухвали суду АТ КБ «Приват Банк» надав до суду лист.
25.12.2025 року представником позивача подано заяву про виконання ухвали суду від 18.12.2025 року, в якій на адресу суду направлено USB-носій із оригіналом електронного кредитного договору №1390-4285 від 03.05.2024 року разом із додатками до нього, а саме: Правилами відкриття кредитної лінії, Паспортом споживчого кредиту та Таблицею обчислення загальної вартості кредиту і графіком платежів. Також до заяви додано документи на підтвердження повноважень представника та доказ направлення електронного носія до суду.
Згідно з вимогами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.
Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Фактичні обставини справи.
Судом встановлено, що 03 травня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 за допомогою веб-сайту кредитодавця було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1390-4285.
Як убачається із матеріалів справи, укладення договору здійснювалося в електронній формі шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи позивача та проходило у декілька етапів, а саме: відповідачем було створено заявку на отримання кредиту, внесено персональні дані, зазначено номер мобільного телефону та банківської картки, після чого відповідачу було надано доступ до особистого кабінету на веб-сайті кредитодавця.
У подальшому відповідачу було надано можливість ознайомитися з умовами кредитування, Правилами відкриття кредитної лінії, паспортом споживчого кредиту та таблицею обчислення загальної вартості кредиту.
Після ознайомлення із зазначеними документами відповідачем здійснено підписання кредитного договору шляхом введення одноразового ідентифікатора С2517, який був направлений на номер мобільного телефону, вказаний під час реєстрації в системі кредитодавця.
Таким чином, відповідачем були вчинені послідовні дії, спрямовані на укладення кредитного договору, підтвердження своєї особи та прийняття умов кредитування.
Відповідно до умов договору позивач надав відповідачу кредит у сумі 14 500,00 грн строком на 300 днів зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.
Згідно з умовами договору: стандартна процентна ставка – 1,50 % на день; комісія за видачу кредиту – 15 % від суми кредиту.
На підтвердження виконання своїх зобов`язань позивачем надано довідку про перерахування кредитних коштів та квитанцію про переказ коштів через систему LiqPay, відповідно до яких кредитні кошти були перераховані на банківську картку, реквізити якої були самостійно зазначені відповідачем під час оформлення кредиту.
31.12.2025 року на виконання ухвали суду АТ КБ «ПриватБанк» надав до суду лист, відповідно до якого підтверджено перерахування 03.05.2024 року на банківську картку, що належить відповідачу, грошових коштів у сумі 14500,00 грн. за кредитним договором.
Судом також встановлено, що після отримання кредитних коштів відповідач частково виконував умови договору та здійснював платежі на погашення заборгованості, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості.
Вчинення відповідачем дій щодо часткового погашення кредитної заборгованості свідчить про фактичне визнання ним укладення кредитного договору та прийняття на себе зобов`язань за цим договором.
Разом з тим, у подальшому відповідач належним чином умови договору не виконував, у зв`язку із чим допустив прострочення виконання грошових зобов`язань.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 19 вересня 2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становив 76 707,00 грн, з яких: 14 500,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 61 596,00 грн – заборгованість за процентами; 611,00 грн – заборгованість за комісією.
Разом із тим позивач зазначив, що ним застосовано до відповідача програму лояльності, відповідно до якої частина заборгованості у розмірі 8207,00 грн підлягає списанню, а тому до стягнення заявлено 68 500,00 грн, з яких: 14500,00 грн – прострочена заборгованість за кредитом; 54000,00 грн – прострочена заборгованість за процентами.
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення
Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується пунктом 3 частини 1статті 3 ЦК України.
Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у строк встановлений договором.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України.
Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 ЦК України).
Згідно положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформленою в електронній формі.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні статей 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.
Електронний договір та всі додаткові угоди до нього, підписані електронними підписами одноразовими ідентифікаторами, за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, та мають таку саму юридичну силу для сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін.
Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12 січня 2021 року дійшов висновку: «Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа.
Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до частини 2статті 76ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків.
Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із частиною 1 статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем в свою чергу жодних належних доказів на спростування позовних вимог не надано.
Згідно поданих представником позивача доказів, встановлено, що кредитний договір 1390-4285 від 03.05.2024 року укладений у спосіб, визначений законодавством України з повним дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Позивачем доведено факт укладення договору про надання споживчого кредиту між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 отримання відповідачем коштів. Зазначені обставини доведено належними, достовірними та допустимими доказами, наявними у справі.
Доводи відповідача, викладені у відзиві, суд оцінює критично та вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується факт укладення між сторонами кредитного договору в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Надані позивачем документи містять відомості щодо умов кредитування, персональних даних відповідача, суми кредиту, строку його повернення та порядку нарахування процентів, що свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору.
Крім того, наданими позивачем доказами підтверджується факт перерахування кредитних коштів відповідачу, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування зазначених обставин.
Посилання відповідача на недопустимість паперових копій електронних документів суд відхиляє, оскільки такі документи подані у порядку, передбаченому процесуальним законом, а доказів їх невідповідності оригіналам матеріали справи не містять.
Щодо нарахування платежів за комісією.
Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, які саме додаткові банківські послуги фактично надавалися відповідачу, за які нараховано відповідну комісію, у чому полягала їх суть, обсяг та періодичність.
Суд враховує, що відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» споживач зобов`язаний сплачувати лише ті платежі, які прямо передбачені законом та погоджені сторонами як плата за конкретну послугу.
За змістом частин 1, 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, зобов`язаний безоплатно повідомляти йому інформацію про поточний розмір заборгованості, розмір здійснених платежів, надавати виписки з рахунку та іншу інформацію щодо кредиту.
Таким чином, дії банку щодо супроводження кредиту, ведення обліку заборгованості, надання інформації про стан кредиту та адміністрування договору є обов`язком банку, який здійснюється у власних інтересах кредитодавця та не може бути окремою платною послугою для позичальника.
Положення договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними і окреме рішення суду про визнання їх недійсними не вимагається.
Вказаний висновок сформовано у постанові КЦС/ВС від 31.07.2025 за результатами розгляду справи № 199/441/21.
Згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Окрім того, у постанові КЦС/ВС від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Крім того, умови договору щодо сплати комісії за дії, які банк здійснює на власну користь або на виконання власних обов`язків, є нікчемними.
Позивачем не доведено, що нарахована комісія є платою саме за окрему та самостійну послугу, замовлену відповідачем, а не способом додаткового збільшення вартості кредиту.
Судом встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір № 1390-4285 від 03.05.2024 року, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти та зобов`язався повернути їх разом із нарахованими процентами та іншими передбаченими договором платежами.
Згідно з матеріалами справи, первісний розмір заборгованості за кредитним договором становив 76 707,00 грн, до складу якої входили: 14 500,00 грн — тіло кредиту; 61 596,00 грн — нараховані проценти; 611,00 грн — комісія за видачу кредиту.
Разом з тим, позивач, реалізуючи право на часткове списання заборгованості в межах програми лояльності, зменшив суму вимог та звернувся до суду з позовом про стягнення 68500,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено часткові платежі на виконання зобов`язань за кредитним договором у загальному розмірі 4 000,00 грн.
Зазначені платежі підтверджують часткове виконання зобов`язання та не заперечуються позивачем.
Судом встановлено, що умова кредитного договору щодо нарахування комісії за видачу кредиту є нікчемною, оскільки не підтверджує надання відповідачу окремої, самостійної фінансової послуги та фактично стосується дій кредитодавця з виконання власних обов`язків щодо супроводження кредиту.
Разом із тим, грошові надходження від відповідача позивачем віднесені в рахунок оплати комісії.
З огляду на викладене, суд враховує їх як загальне зменшення боргу.
Отже, з урахуванням встановлених судом обставин та часткового виконання відповідачем зобов`язань у розмірі 4000,00 грн, суд приходить до висновку, що обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, є позов у частині стягнення заборгованості у розмірі 64500 грн.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позов у даній справі задоволено частково, а саме у розмірі 64500 грн із заявлених 68500,00 грн., що становить 94,16% від заявлених вимог.
Судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» із застосуванням понижуючого коефіцієнта 0,8 в розмірі 2422,40 грн.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2280,93 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 274-279 ЦПК України суд,
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (код за ЄДРПОУ 38548598, місцезнаходження: бульвар Лесі Українки 26, офіс 407, м. Київ, 01133) заборгованість за кредитним договором № 1390-4285 від 03.05.2024 року у розмірі 64500 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (код за ЄДРПОУ 38548598, місцезнаходження: бульвар Лесі Українки 26, офіс 407, м. Київ, 01133) судовий збір у розмірі 2280,93 гривень, сплачений позивачем при поданні позову.
У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. 

Суддя А.В. Гуржій