Справа № 473/2169/26
П О С Т А Н О В А
іменем України
"12" травня 2026 р.       місто Вознесенськ
Суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Зубар Н.Б., за участю секретаря судових засідань Нікітченко М.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали, які надійшли від Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області, про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.130 КУпАП
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 , обліковий номер платника податків НОМЕР_1 

В С Т А Н О В И В:

У протоколі про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 №650758 від 26.04.2026 року поліцейським, який його склав, зазначено, що: «26.04.2026 року близько 21:20 год. в м.Вознесенську по вул.Соборності біля буд.38 ОСОБА_1 керував ТЗ АЗЛК 2141 д.н.з. НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів, від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі КП КНП ВБЛ ВМР відмовився. Дане правопорушення було вчинено двічі повторно протягом року за ч.1 ст.130 КУпАП від 16.09.2025 року (ААД 841294) та за ч.2 ст.130 КУпАП (ЕПР1 395343). Дане правопорушення було зафіксовано на нагрудну камеру Тексар 1832».
Дії ОСОБА_1 посадовою особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, були кваліфіковані як порушення п.2.5 ПДР та за ч.3 ст.130 КУпАП.
ОСОБА_1 до суду не з`явився, спочатку викликався за допомогою смс-повідомлення за номером телефону, який зазначений у заяві про отримання смс-повідомлення, однак згідно довідки від 04.05.2026 р. зазначено, що некоректно вказаний номер телефону.
Після цього 04.05.2026 р. на адресу, що вказана в протоколі, ОСОБА_1 було надіслано судовий виклик, згідно із даними сайту Укрпошти від 12.05.2026 р. лист не вручено з причин «прибуло до відділення 09.05.2026р.».
ОСОБА_1 заяв чи клопотань про відкладення слухання справи чи поважні причини неприбуття не надав, тому розгляд справи відбувся у його відсутності згідно із положеннями ст.268 КУпАП.
Судом були вичерпані всі засоби повідомлення ОСОБА_1 про час та місце слухання справи. 
При цьому суд враховує, що розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). 
Окрім того, що ОСОБА_1 був повідомлений про час та місце слухання справи рекомендованим листом, також на офіційному сайті Судової влади України дата та місце розгляду справи були вказані одразу після призначення справи до розгляду в судовому засіданні. У рішеннях Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України», «Олександр Шевченко проти України» (Заява N 8371/02) від 26.04.2007 (п.27) «Трух проти України» (заява N 50966/99) від 14 жовтня 2003 року наголошено на тому, що особа в розумні інтервали часу має вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження.
Щодо не вручення особі рекомендованого листа, то суд враховує, що надіслання листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб говорити про належне повідомлення, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Такий висновок Касаційний господарський суд Верховного Суду виклав у постанові від 18 березня 2021 року за справою № 911/3142/19, переглядаючи відмову поновити пропущений строк апеляційного оскарження. КГС ВС зазначив, що близьку за змістом правову позицію про належне повідомлення викладено в постановах: Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17; КГС ВС від 27.11.2019 у справі № 913/879/17; КГС ВС від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19; КГС ВС від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б.
З огляду на те, що при повідомленні судом про місце і час розгляду справи та вжиття всіх заходів щодо унеможливлення порушення процесуальних прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , будучи обізнаним про складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, з моменту складання протоколу (26.04.2026 року) по день винесення постанови суду, не дивлячись на достатність часу для того, щоб з`явитися до суду та дізнатися про рух справи, не вжив заходів для явки до суду, не подав письмових заперечень проти протоколу, тому розгляд справи відбувся у відсутності ОСОБА_1 згідно із вимогами ст.268 КУпАП.
Вирішуючи питання про наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП суд враховує наступне.
Окрім протоколу про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 №650758 від 26.04.2025 року матеріали справи містять його копію; копію постанови серія ЕНА №7092915 від 26.04.2026 р. відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.121-3, ч.1 ст.126, ч.5 ст.121, ч.1 ст.122, ч.2 ст.122 КУпАП; копію протоколу серія ЕПР1 №650753 від 26.04.2026 р. відносно ОСОБА_1 за ч.5 ст.126 КУпАП; направлення на медичний огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного чи іншого сп`яніння від 26.04.2026 року о (година не зазначена), в якому зазначені ознаки алкогольного сп`яніння, які виявив працівник поліції, та зазначено, що огляд не проводився через відмову водія. Також в матеріалах справи є акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів з відміткою поліцейського про відмову ОСОБА_1 від освідування на місці зупинки.
Крім того до матеріалів справи долучені копії постанов серія ЕПР1 №395343 від 18.07.2025 за ч.2 ст.130 КУпАП та серія ААД №841294 від 16.09.2025 р. за ч.1 ст.130 КУпАП відносно ОСОБА_1 , проте це не копії постанов суду, а роздруківки з баз поліції. 
Надані копії не містять підпису та печатки суду, також вони не отримані в повному доступі з ЄДРСР.
Також є відеозапис фіксації правопорушення відповідно до ст.266 КУпАП. 
На диску, що надала поліція, містяться два файли: 
"E:\0000000_00000020260426214405_0008.MP4"
"E:\факт керування.mp4".
Файл "E:\факт керування.mp4" не має звуку та починається о 21.19 год. та містить процедуру зупинки та рух авто.
Файл "E:\0000000_00000020260426214405_0008.MP4" починається о 21.44 год., має звук, містить пропозицію водієві пройти освідування та його відмову від цього.
Жоден із двох файлів не містить даних про те, що поліція в присутності водія перевірила та встановила факти повторності правопорушення. 
Вирішуючи питання про наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП, суд враховує, що ч.3 ст.130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність серед іншого саме за дії, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені особою, яка двічі протягом року піддавалася адміністративному стягненню за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
З огляду на досліджені докази суд вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбачений ч.3 ст.130 КУпАП, а саме – дії, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені особою, яка двічі протягом року піддавалася адміністративному стягненню, оскільки поліцейський в протоколі про адміністративне правопорушення в розділі «суть адміністративного правопорушення» посилається на «Дане правопорушення було вчинено двічі повторно протягом року за ч.1 ст.130 КУпАП від 16.09.2025 року (ААД 841294) та за ч.2 ст.130 КУпАП (ЕПР1 395343)», проте належні докази та документи про підтвердження фактів вчинення правопорушень, які вказані в протоколі, - не долучені до матеріалів справи. 
Згідно ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Вирішуючи цю справу, суд враховує, що винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведена достатніми доказами, які установлюють об`єктивну істину у справі.
При вирішенні питання про повторність правопорушення суд враховує, що у справі немає доказів того, що ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1, ч.2 ст.130 КУпАП, такі докази поліцією суду не надано, хоча згідно з протоколом ЕПР1 №650758 від 26.04.2026 року інспектор Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області Григор Василь Миколайович зазначає, що дане правопорушення ОСОБА_1 вчинив двічі повторно протягом року, посилається на протоколи: за ч.1 ст.130 КУпАП від 16.09.2025 року (ААД 841294) та за ч.2 ст.130 КУпАП (ЕПР1 395343).
У протоколі про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 №650758 від 26.04.2026 року поліцейським, який його склав, зазначено, дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч.3 ст.130 КУпАП, а саме як повторне вчинення правопорушення, оскільки зазначено, що правопорушення вчинено двічі повторно протягом року та посилається на номери протоколів (ААД 841294 та ЕПР1 395343), а не постанов суду стосовно ОСОБА_1 про притягнення до відповідальності за ч.1, ч.2 ст.130 КУпАП.
Дату та номер судового рішення, а саме постанов суду, поліція в протоколі стосовно ОСОБА_1 – не зазначає, копію їх не долучає, клопотань про витребування таких рішень – суду не надає.
Таким чином дані про притягнення ОСОБА_1 за протоколами ААД 841294 від 16.09.2025 року та ЕПР1 395343 та відсутності судових рішень про те, що його судом було притягнуто до відповідальності за ч.1, ч.2 ст.130 КУпАП, - у справі відсутні. 
Отже матеріали адміністративної справи не містять доказів на підтвердження такої кваліфікуючої ознаки правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП, як повторність правопорушення. 
Як вбачається із змісту протоколу про адміністративне правопорушення ЕПР1 №650758 від 26.04.2026 року, складеного відносно ОСОБА_1 , в ньому працівник поліції посилається на те, що «вчинив двічі повторно протягом року за ч.1 ст.130 КУпАП від 16.09.2025 року (ААД 841294) та за ч.2 ст.130 КУпАП (ЕПР1 395343)». Однак на підтвердження повторності не долучені копії судових рішень, завірені належним чином.
Так згідно із Розділом XI Наказу ДСА 20.08.2019 року № 814 «Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України»:
«3. Копія судового рішення, виготовлена апаратом суду, засвідчується відповідальною особою апарату суду та відповідною печаткою суду із зазначенням дати. На копії судового рішення, що набрало законної сили, зазначається дата набрання ним чинності.
4. Копії судових рішень, що набрали законної сили або підлягають негайному виконанню повинні бути прошиті, пронумеровані, засвідчені та скріплені відповідною печаткою суду.
6. Копія судового рішення повинна відповідати оригіналу та може бути виготовлена шляхом:
виготовлення ксерокопії з оригіналу судового рішення, яке знаходиться в матеріалах справи;
роздруківки електронного примірника судового рішення, оригінал якого збережений в АСДС, який містить електронні підписи відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги";
роздруківки електронного примірника судового рішення, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - ЄДРСР) в режимі повного доступу».
Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.130 КУпАП, не відповідає вимогам ст.256 КУпАП, оскільки є не конкретним, не має доказів на підтвердження обставин, що в ньому наведені, не містить даних, які характеризують об`єктивну сторону складу правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП, зокрема не підтверджено належними доказами повторність правопорушення.
Згідно ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до положень ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Відповідно до ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Згідно практики ЄСПЛ (рішення від 30 травня 2013 року у справі «Малофєєва проти росії» (Malofeyeva v.Russia), заява №36673/04); рішення від 20 вересня 2016 року у справі «Карелін проти росії» (Karelin v. Russia), заява №926/08) у випадку «коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
За змістом статей 7, 251, 254, 279 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється тільки щодо правопорушника і підставою для її розгляду є протокол про адміністративне правопорушення, тобто справа розглядається в межах протоколу про адміністративне правопорушення та на підставі доказів, зібраних особами, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.
Суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення обмежений лише тими обставинами правопорушення, які викладені в протоколі про адміністративне правопорушення.
Слід зазначити, що порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством.
Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд, виходячи з положень ст.252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Те, що правопорушення вчинено повторно – має бути перевірено та доведено особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, оскільки ч.2 ст.251 КУпАП передбачає, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу, в даному випадку органами Національної поліції.
Тоді як постанов суду, що набрали законної сили стосовно ОСОБА_1 про притягнення його до відповідальності за ч.1, ч.2 ст.130 КУпАП - суду не надано.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься й в ст.62 Конституції України. 
Відповідно до ст.7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Оскільки в протоколі серія ЕПР1 №650758 від 26.04.2026 року поліцейський, який його склав, посилається на повторність правопорушення, але не надав доказів притягнення ОСОБА_1 , до відповідальності за ч.1, ч.2 ст.130 КУпАП, що утворює повторність вчинення правопорушення протягом року, а суд не може вийти за межі протоколу, який фактично є обвинуваченням у справі, внести до нього виправлення чи доповнення, також суд не має право самостійно збирати докази на шкоду особі, що притягується до відповідальності, зібрання доказів та їх надання до суду є обов`язком осіб, що складають протоколи про адміністративні правопорушення,- тому на підставі положень п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі слід закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Пунктом першим статті 6 ЄКПЛ кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відтак безсторонність суду, зміст якої полягає у відсутності упередженості або необ`єктивності, є однією з гарантій, покликаних забезпечити загальну справедливість судового провадження. Дотримання її відповідно до усталеної практики ЄСПЛ встановлюється за двома критеріями: суб`єктивним та об`єктивним.
Безсторонність за суб`єктивним критерієм означає, що суддя не виявляв особистої упередженості або зацікавленості у результатах розгляду справи. Особиста безсторонність презюмується доти, доки з урахуванням поведінки та/або особистих переконань конкретного судді не буде доведено протилежного. 
Об`єктивна безсторонність вимагає забезпечення самим судом, зокрема його персональним складом, достатніх гарантій, щоб виключити будь-які сумніви в його об`єктивності та неупередженості (рішення у справі «Михайлова проти України» від 06 березня 2018 року (заява № 10644/08, пункт 56)). 
У контексті об`єктивного критерію, крім поведінки судді, підлягає перевірці наявність або відсутність переконливих фактів, які можуть викликати сумнів у його безсторонності. Це означає, що під час з`ясування питання про існування причин припускати небезсторонність судді вирішальною є не позиція заінтересованої сторони, а обґрунтованість відповідного побоювання. Об`єктивний критерій зазвичай стосується ієрархічних чи інших зв`язків між суддею та іншими учасниками провадження (рішення у справі «Михайлова проти України» від 6 березня 2018 року, заява № 10644/08, пункт 56).
Дотримання вищезазначеного критерію покликане продемонструвати безсторонність суду учасникам процесу і суспільству з урахуванням того, що одержати докази необ`єктивності чи упередженості конкретного судді зазвичай досить складно. У цьому відношенні ЄСПЛ неодноразово акцентував увагу на важливості зовнішньої форми судових процедур для сприйняття їх поінформованим та розсудливим стороннім спостерігачем. Іншими словами, правосуддя повинно не тільки чинитися - має бути також видно, що воно чиниться. Навіть видимість є важливою, оскільки йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні викликати у громадськості (рішення у справі «Михайлова проти України» від 06 березня 2018 року (заява № 10644/08, пункт 56).
За практикою ЄСПЛ провадження у справі про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП, з огляду на суворість передбачених санкцією цієї статті стягнень у виді штрафу і позбавлення права керування транспортними засобами, їх каральну і профілактичну мету, у розумінні Конвенції вважається «кримінальним» (рішення у справах: «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany) від 21 лютого 1984 року, заява № 8544/79; «Шмауцер проти Австрії» (Schmautzer v.Austria) від 23 жовтня 1995 року, заява №15523/89; «Маліга проти Франції» (Malige v. France) від 23 вересня 1998 року, заява № 27812/95; «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) від 6 вересня 2005 року, заява № 61406/00).
Згідно з законодавством України керування транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння є адміністративним правопорушенням. Відтак процедура розгляду відповідних судових справ належить до сфери регулювання не Кримінального процесуального кодексу України, а КУпАП.
Коли суд виконує роль сторони обвинувачення – ЄСПЛ постановляє порушення вимоги безсторонності суду – рішення ЄСПЛ "Гайдашевський проти України", від 6.02.2025.
ЄСПЛ визнав порушення ст.6, оскільки здійснюючи пошук доказів за власною ініціативою та засуджуючи заявника на їх підставі, апеляційний суд створив враження плутанини між ролями прокурора та судді.
Розглянувши скаргу заявника, ЄСПЛ вказав, що апеляційний суд, який мав юрисдикцію розглядати як питання права, так і питання факту, провів слухання, але не викликав ні прокурора, ні працівника міліції, який склав протокол про адміністративне правопорушення. Як наслідок, ніхто не підтримав обвинувачення проти заявника в судовому засіданні. Незважаючи на це, і незважаючи на те, що заявник стверджував про свою невинуватість у судовому засіданні, Апеляційний суд залишив у силі рішення суду про винуватість заявника.
На відміну від ситуації у справі Фігурка проти України, не можна сказати, що в цій справі апеляційний суд не зробив більше, ніж дослідив докази, підготовлені слідчим органом. Апеляційний суд з власної ініціативи шукав ключові докази, які шкодять позиції обвинуваченого, і використав їх у своєму рішенні на противагу аргументам, наведеним захистом. Жодна інша сторона провадження не звернулася до суду з клопотанням про проведення таких запитів чи збирання доказів.
З огляду на вказані рішення ЄСПЛ суд не має права самостійно збирати докази, оскільки це обов`язок поліції.
Щодо питання про повернення протоколу, то суд вважає, що це право, а не обов`язок суду приймати рішення про повернення протоколу. Тим більше, що згідно із Постановою від 02 вересня 2021 року справа №11-97 сап20 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке:
«74. Норми КУпАП, які встановлюють процедуру адміністративного розслідування і стадію розгляду справи уповноваженим органом (судом), не містять законодавчих положень, які б за окресленої правової ситуації передбачали можливість повертати справу про адміністративне правопорушення для дооформлення протоколу й належного виконання вимог статті 256 цього Кодексу у частині забезпечення присутності порушника в суді. Водночас немає й процесуальних норм, які б забороняли, зокрема, судді, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, вимагати від уповноваженого органу виконати належним чином вимоги процесуального закону щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення і його реалізації таким чином, щоб можна було вирішити питання про винність особи у вчиненні адміністративного проступку з дотриманням строків розгляду і без порушення прав особи порушника чи осіб, які потерпіли від дій останнього. Принаймні чітких й однозначних положень, які б дозволяли чи забороняли повертати протоколи для забезпечення присутності порушника під час розгляду справи, процесуальне адміністративно-деліктне законодавство не містить.
89. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що відсутність чітко встановленого законом порядку розгляду справ про адміністративне правопорушення або неузгодженість його складових унеможливлює настання відповідальності судді за свободу суддівського розсуду, тобто можливість судді обирати (визначати) найбільш оптимальний варіант рішення (дії) з кількох юридично допустимих його (її) варіантів».
Крім того, після повернення протоколу посадовій особі, що його склала, жодні виправлення до протоколу вже внесені не можуть бути, оскільки згідно п.6 та п.7 Розділу ІІ Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 №1376 «Про затвердження Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції»: «Усі реквізити протоколу про адміністративне правопорушення заповнюються чорнилом чорного або синього кольору, розбірливим почерком, державною мовою. Не допускаються закреслення чи виправлення відомостей, що заносяться до протоколу про адміністративне правопорушення, а також унесення додаткових записів після того, як протокол про адміністративне правопорушення підписано особою, стосовно якої його складено».
Керуючись ч.3 ст.130, п.1 ч.1 ст.247, 283-285 КпАП України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.130 КУпАП - закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Копію постанови направити ОСОБА_1 , оскільки розгляд справи відбувся у його відсутності з дотриманням вимог ст.268 КУпАП.
Постанова може бути оскаржена через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області до Миколаївського апеляційного суду протягом десяти днів з дня вручення постанови особі, що притягується до відповідальності.

Суддя Н.Б.Зубар