ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 р.	Справа № 643/11769/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Григоренко І.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Салтівського районного суду міста Харкова від 02.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Олійник О.О., м. Харків у справі № 643/11769/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту патрульної поліції  третя особа  Інспектор 1 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області старший лейтенант Буренко Олег Михайлович 
про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Салтівського районного суду міста Харкова з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі – відповідач), третя особа Інспектор 1 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області старший лейтенант Буренко Олег Михайлович, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності; 
- скасувати постанову серії ЕНА № 3311565 від 21 жовтня 2024 року, а справу закрити.
В обґрунтування позову зазначив, що автівка FORD FOCUS JT9627 яку розмитнив ОСОБА_2 була передана Благодійному фонду "Сімейне вогнище назавжди" згідно тимчасового реєстраційного талона НОМЕР_1 , а технічний паспорт, що надає право керування даним ТЗ, був переданий ОСОБА_1 . Даний транспортний засіб призначено для передачі бійцю ЗСУ для виконання бойових завдань. Зауважив, що права за рішенням суду від 12.08.2021 не вилучалися, а тому на момент складення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, позивач мав і має право на керування транспортними засобами певної категорії, а його права на керування ТЗ є дійсними. За таких обставин вважає, що в діях посадової особи як склала постанову від 21.10.2024 вбачається перешкоджання своєчасному отриманню ТЗ та виконанню бойових завдань.
Також позивач зазначив, що з тексту постанови вбачається, що фіксація приладом ТРУ КАМ проводилася не в автоматичному режимі. Відповідно, при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу автоматична фото- і відеотехніку повинна бути розміщена в порядку визначеному Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII), (стаціонарно вмонтованим способом), натомість ручне розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для вимірювання та фіксації швидкості суперечить приписам ст. 40 Закону №580-VIII.
Крім того, контроль швидкості руху транспортних засобів здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак "5.70"), вказане обумовлено ч. 2 ст. 40 Закону №580-VIII, згідно якої інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку фіксацію повинна бути розміщена на видному місці.
Звернув увагу суду, що фіксація правопорушення здійснювалась при ручному розміщенні як лазерним вимірювачем Tru Cam LTI 20/20 Т08742С, так і бодікамерою 470736. Інформація про автоматичну фототехніку та відеотехніку була відсутня.
Посадова особа, яка складала постанову про накладення адміністративного стягнення, не надала детальних роз`яснень ОСОБА_1 прав, а саме, про ознайомлення з відеофіксацією правопорушення з всіх носіїв інформації: системи "Радар", ТЗ ТруКам, бодікамери, стаціонарної камери автомобіля з бортовим номером 1071, а також не було роз`яснення його права на участь адвоката при винесенні постанови та порядку ознайомлення з нею.
ОСОБА_1 також не було пред`явлено сертифікат повірки даних технічних засобів, наявність пломб та їх належним чином зафіксовані номери. Тобто, у працівників дорожньої поліції була можливість маніпулювання із визначенням швидкості руху керованого ним ТЗ. Технічними характеристиками на ТруКам зазначено, що при вимірюванні швидкості в ручному не автоматичному режимі пристрій може давати значні похибки.
Позивач не згодний з зазначеним у постанові моментом про значне перевищення дозволеної швидкості руху ТЗ. Як він вже зазначав, його транспортний засіб рухався останнім в колоні з трьох автівок. Таким чином, оскільки вся колона пересувалась з однією швидкістю, логічно було б зупинити першу автівку в колоні, а не останню. За таких умов у нього наявні підстави вбачати в таких діях працівника поліції корупційної складової, оскільки авто, яким керував позивач мало литовські номери. 
На підставі викладеного просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та скасувати постанову серії ЕНА № 3311565 від 21 жовтня 2024 року, а справу закрити.
31.12.2025 до суду першої інстанції надійшов відзив на адміністративний позов, який обґрунтовано тим, що під час несення служби 24.10.2024 в Полтавській області, Полтавського р-ну, м. Решетилівка, 306 км автодороги Київ-Харків-Довжанський, екіпажем патрульної поліції за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС008425) було виявлено порушення Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР), а саме: водій транспортного засобу FORD FOCUS, номерний знак НОМЕР_2 , рухався зі швидкістю 81 (вісімдесят один) км/год., при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в межах населеного пункту на 31 (тридцяць один) км/год, а також керував транспортним засобом, будучи особою, позбавленою права керування транспортними засобами, чим порушив п. 12.4 ПДР України, ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII (далі - №3353-XII).
Позивача було ознайомлено із усіма правами, передбаченими ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, про що стоїть відповідна відмітка у постанові.
Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме: порушення вимог п. 12.4 ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), інспектором було прийнято рішення про зупинку транспортного засобу. Після чого було подано сигнал про зупинку транспортному засобу на підставі ст. 35 Закону №580-VIII. Інспектор підійшов до водія та пояснив суть правопорушення. Після цього попросив пред`явити документи, зазначені в п. 2.1 ПДР України на підставі ст. 32 Закону №580-VIII та пункту 2.4 (а) ПДР України. Водій виконав законну вимогу та надав запитувані документи для перевірки. Перевіривши особу позивача по базах МВС та по відкритій системі «Єдиний реєстр судових рішень», було встановлено, що він є особою, позбавленою права керування усіма видами транспортних засобів строком на один рік постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова. У зв`язку з виявленими порушеннями ПДР та за результатом розгляду справи винесено постанову за ч. 1 ст. 122 та ч. 4 ст. 126 КУпАП (об`єднано згідно ст. 36 КУпАП). До постанови в якості доказу долучено фото та відео, відзняті за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС008425), на якому зафіксовано швидкість транспортного засобу, максимальну допустиму швидкість, місце вчинення правопорушення та відео з бодікамери поліцейського по факту спілкування з гр. ОСОБА_1 та розгляд справи відносно нього. 
Щодо застосування лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС008425), то на думку відповідача він був використаний поліцейським правомірно на підставі чинного законодавства. Цей прилад є повіреним та сертифікованим. Крім того, чинне нормативно-правове регулювання дозволяє використовувати лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 з рук поліцейського.
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 02.03.2026 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що наданий диск із відеозаписом має тривалість запису біля 8 секунд, а тому з цього запису неможливо спростувати чи підтвердити доводи позивача щодо відсутності складу адміністративного правопорушення, або його наявності, про що складено оскаржувану постанову. Але навіть на тому фрагменті, що надається, вбачається, що автомобіль, яким керував ОСОБА_1 , рухався останнім в колоні, бо на першій секунді відеозапису наявне зображення задньої частини іншого авто, за яким рухався позивач. Також можна побачити, що автівки рухалися із однаковою швидкістю, тобто за таких умов інспектор Буренко О.М. мав би зупинити перший автомобіль із колони, що рухалася, а не останній. Але суд не надав належної оцінки зазначеному доказу. 
Також зауважив, що стороною відповідача в якості доказів суду наданий диск із записом події та завірений електронним підписом представника відповідача Дужик В.О. При цьому, застосовуючи електронний підпис, представник відповідача не надала суду належних доказів про термін дії електронного підпису, що дійсний протягом двох років. 
На переконання апелянта, з тексту оскаржуваного рішення вбачається, що суд не звернув уваги на ту обставину, що відповідач вибірково притягнув до адміністративної відповідальності водія авто, вибравши з колони автівок, в якій рухався позивач, авто з європейськими номерами, тобто застосував дискримінаційні дії стосовно апелянта. Отже, суд запровадив дії в частині неповного та об`єктивного дослідження доказів та виніс упереджене рішення. 
Вважає, що на наданому стороною відповідача доказі - Гугл мапі зазначено адміністративну межу населеного пункту Решетилівка Полтавської області, з якої вбачається, що траса М03, на якій було зупинено авто, яким керував ОСОБА_1 , знаходиться поза межею зазначеного населеного пункту. Таким чином, на думку апелянта, і було зумовлено зупинку автомобілю на литовських номерах, а не порушення швидкісного режиму руху. І саме тому, вважає, що з боку відповідача не надано належних і допустимих доказів щодо здійснення позивачем адміністративного правопорушення, що інкриміноване позивачу. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зауважив, що, беручи до уваги те, що позивач дійсно порушив ПДР, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими і немає жодних правових підстав для скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, оскільки вона винесена законно, а її скасування призведе до залишення правопорушника без відповідальності.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач, стверджуючи про порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Наполягав на відсутності доказів вчинення ним адміністративного правопорушення.
У судове засідання представник відповідача та третя особа не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.
Відповідно до частини 3 статті 268, частини 2 статті 313 КАС України, справа розглядається за відсутності представника відповідача та третьої особи. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що постановою серії ЕНА №3311565 від 21.10.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесеною інспектором 1 взводу 1 роти 1 батальйону УПП в Полтавській області старшим лейтенантом поліції Буренко О.М., притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за частиною 1 статті 122 та частиною 4 статті 126 КУпАП та, відповідно до статті 36 КУпАП застосовано штраф в розмірі 20400 грн, за те, що 21.10.2024 о 12:30:29 в м. Решетилівка, а/д Київ-Харків-Довжанський М-03 306 км, водій керував транспортним засобом FORD FOCUS н.з. НОМЕР_2 будучи особою, позбавленою права керування даним ТЗ, чим порушив статтю 15 Закону України "Про дорожній рух" та п. 2.1а ПДР - керування ТЗ особою, позбавленою права керування ТЗ. Також, керуючи ТЗ в межах м. Решетилівка рухався зі швидкістю 81 км/год., при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху ТЗ в населеному пункті на 31 км/год. Швидкість вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості руху ТЗ TruCam LTI 20/20 ТС 008425, чим порушив п.п. 12.4 ПДР України. Відео з бодікамери 470736, фото, Трукам. 
Непогоджуючись з винесеною постановою, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення позивачем не доведено порушення його прав, оскільки він скористався своїм правом подавати докази, заявляти клопотання та на правову допомогу під час свого звернення з цим позовом до суду з приводу оскарження на його погляд незаконної постанови поліцейського.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону №580-VIII, визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" №3353-XII від 30.06.1993 (далі - Закон №3353-XII), учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
За пунктом 1.3. ПДР, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
Згідно з приписами статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил випуску у плавання малих, спортивних суден і водних мотоциклів, правил судноплавства на морських і внутрішніх водних шляхах, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина четверта статті 116-2, стаття 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша і друга статті 121-3, частини перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, стаття 127-3, частини перша і друга статті 127-4, статті 128-129, частина перша статті 132-1, частини перша і п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, стаття 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста, сьома і восьма статті 152-1, статті 161, 164-4, частина перша статті 173-8, стаття 175-1(за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), частини перша і третя статті 175-3 (у частині порушень, пов`язаних із незабезпеченням безперешкодного доступу громадян до об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту, у випадках та порядку, встановлених законодавством), статті 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Частиною 2 статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
У вказаних вище випадках, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі (стаття 283 КУпАП) на місці вчинення правопорушення.
За приписами пункту 5 Розділу IV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України №1395 від 07.11.2015 (далі - Інструкція №1395), постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Тобто, стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до частини 3 статті 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Отже, частиною 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Як встановлено з матеріалів справи, постановою серії ЕНА №3311565 від 21.10.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесеною інспектором 1 взводу 1 роти 1 батальйону УПП в Полтавській області старшим лейтенантом поліції Буренко О.М., притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за частиною 1 статті 122 та частиною 4 статті 126 КУпАП та, відповідно до статті 36 КУпАП застосовано штраф в розмірі 20400 грн, за те, що 21.10.2024 о 12:30:29 в м. Решетилівка, а/д Київ-Харків-Довжанський М-03 306 км, водій керував транспортним засобом FORD FOCUS н.з. НОМЕР_2 будучи особою, позбавленою права керування даним ТЗ, чим порушив статтю 15 Закону України "Про дорожній рух" та п. 2.1.а ПДР - керування ТЗ особою, позбавленою права керування ТЗ. Також, керуючи ТЗ в межах м. Решетилівка рухався зі швидкістю 81 км/год., при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху ТЗ в населеному пункті на 31 км/год. Швидкість вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості руху ТЗ TruCam LTI 20/20 ТС 008425, чим порушив п.п. 12.4 ПДР України. Відео з бодікамери 470736, фото, Трукам (а.с. 93). 
Статтею 36 КУпАП передбачено, що при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
З викладеного випливає, що позивача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 126 КУпАП та частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено стягнення в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, зокрема, за частиною 4 статті 126 КУпАП.
Щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 126 КУпАП, судом встановлено наступні обставини. 
Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 126 КУпАП згідно з постановою серії ЕНА №3311565 від 21.10.2024, за твердженням відповідача, відбулось через допущене позивачем керування транспортним засобом, будучи позбавленим права керування, що є порушенням п. 2.1.а ПДР.
Згідно з пунктом 2.1 а) ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Пунктом 2.4 а) ПДР визначено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
Згідно з частиною 10 статті 15 Закону №3353-XII забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Відповідно до частини 4 статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З матеріалів справи cудом встановлено, що постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова (нині Немишлянський районний суд м. Харкова) від 12.08.2021 у справі №645/4114/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік (а.с. 107-109).
Постановою Полтавського апеляційного суду від 13.02.2024 у справі №645/4114/21 відмовлено ОСОБА_1 в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2021 року. Повернуто ОСОБА_1 його апеляційну скаргу на постанову судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2021 року (а.с. 110-111).
Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень постанова Фрунзенського районного суду м. Харкова (нині Немишлянський районний суд м. Харкова) від 12.08.2021 у справі №645/4114/21 набрала законної сили 26.08.2021. 
Відповідно до приписів статті 317-1 КУпАП виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія.
Особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права.
Якщо посвідчення водія не було тимчасово вилучено в порядку, передбаченому статтею 265-1 цього Кодексу, особа, позбавлена права керування транспортним засобом, зобов`язана негайно здати посвідчення водія до уповноважених органів Національної поліції.
У разі виявлення в особи посвідчення водія, яке підлягає здачі, його вилучення здійснюється поліцейським.
Після закінчення строку позбавлення права керування транспортним засобом посвідчення водія повертається в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 20 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08.05.1993 (далі - Положення №340), позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства.
Рішення суду про позбавлення права на керування транспортними засобами, яке набрало законної сили, протягом трьох робочих днів із моменту його отримання/винесення надсилається посадовою особою Національної поліції до територіального сервісного центру МВС за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, зазначеної в цьому рішенні. Доступ до судових рішень за умов технічної реалізації може забезпечуватися шляхом електронної інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром судових рішень і Єдиним державним реєстром МВС.
Повернення посвідчень водія особам, позбавленим права на керування транспортними засобами (крім осіб, позбавлених права на керування транспортними засобами за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення), здійснюється після складення теоретичного і практичного іспитів. У разі коли в посвідченні водія зазначено дві або більше категорій на право керування транспортними засобами теоретичний, практичний іспити складаються за вищою із категорій, зазначених у посвідченні водія, що повертається.
Особам, позбавленим права на керування транспортними засобами за керування такими засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, посвідчення водія повертається після обов`язкового проходження позачергового медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту.
Повернення посвідчення водія (у тому числі отриманого вперше) особам, позбавленим права на керування транспортними засобами за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, здійснюється після закінчення строку позбавлення без складення іспитів.
Вилучені посвідчення водія зберігаються у територіальному сервісному центрі МВС за місцем проживання осіб, зазначеним у судовому рішенні про позбавлення права на керування транспортними засобами.
Із змісту наведених норм слідує, що чинним законодавством чітко визначено, що особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права.
З огляду на викладене, ОСОБА_1 вважається особою позбавленою права керування транспортним засобом з 26.08.2021 - дата набрання законної сили постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова (нині Немишлянський районний суд м. Харкова) від 12.08.2021 у справі №645/4114/21, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та йому призначено адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. 
Тож, відповідно до приписів статті 317-1 КУпАП та Положення №340, позивач зобов`язаний був здати своє посвідчення водія до уповноважених органів Національної поліції. Однак, доказів на підтвердження того, що позивач дотримався встановленого порядку та виконав вимогу щодо здачі посвідчення, суду надано не було.
Норма статті 317-1 КУпАП щодо обов`язкової здачі посвідчення водія до органів Національної поліції є імперативною та спрямована на реальне забезпечення виконання покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом.
Більше того, згідно порядку, визначеного Положенням №340, особи, позбавлені права керування транспортними засобами за керування у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, відповідно до законодавства, можуть повернути своє посвідчення лише після обов`язкового проходження медичного огляду та складання теоретичного і практичного іспитів. 
Позивачем не надано жодних доказів дотримання цієї процедури, зокрема, підтверджень проходження позачергового медичного огляду та складання відповідних іспитів.
Водночас, колегія суддів враховує, що керування транспортним засобом особою у стані алкогольного сп`яніння є одним із найбільш суспільно небезпечних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, яке створює пряму та реальну загрозу життю та здоров`ю як самого водія, так і невизначеного кола осіб (пішоходів, пасажирів, інших водіїв).
При цьому, Положення №340 щодо обов`язкового медичного огляду та повторного складання іспитів (теоретичного та практичного) є необхідним запобіжним механізмом, адже медичний контроль спрямований на виявлення можливих залежностей та підтвердження придатності особи до безпечного керування за станом здоров`я, а складення теоретичного і практичного іспитів гарантують, що особа, яка тривалий час була позбавлена права керування транспортним засобом, не втратила відповідних навичок та знає актуальні норми ПДР.
Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що на момент винесення оскаржуваної постанови позивач був позбавлений права керування транспортними засобами, у встановленому чинним законодавством порядку таке право не відновив та не мав законних підстав керувати автомобілем.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Зміст пункту 1 статті 247 КУпАП свідчить про те, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до статті 251 КУпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 40 Закону №580-VIII поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: 1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень; 2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз; 3) безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню; 4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння; 5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.
Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.
Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні.
Інформація про змонтовані/розміщені технічні прилади, технічні засоби повинна бути розміщена на видному місці.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За визначенням статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
На підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення відповідачем до відзиву на позовну заяву додано записи з бодікамери 470736 та з приладу TruCAM. 
Колегія суддів зазначає, що за змістом постанови серії ЕНА №3311565 від 21.10.2024 відомості про докази у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, зокрема про відеозаписи TruCAM LTI 20/20 ТС №008842 та бодікамери 470736 не зазначені у пункті 7 «До постанови додаються».
Однак, відповідні відомості про докази у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, зокрема, про відеозаписи TruCAM LTI 20/20 ТС №008842 та бодікамери 470736, містяться у пункті 5 «Час та місце скоєння, суть і обставини правопорушення» постанови серії ЕНА №3311565 від 21.10.2024.
Колегія суддів вказує на те, що зазначення технічного засобу в пункті 5, а не в пункті 7 оскаржуваної постанови не може бути формальною підставою для скасування такої постанови, яка складена з дотриманням вимог статті 283 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 №1395 (далі - Інструкція №1395).
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що надані відповідачем відеозаписи підпадають під визначення електронного доказу, встановленого статтею 99 КАС України.
Згідно з частинами 1, 2 статті 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 №851-IV (далі - Закон №851-IV) оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Отже, копії зазначених доказів мають бути засвідчені електронним цифровим підписом автора або мають бути надані суду в оригіналі, що також передбачає наявність на них, серед іншого - ознак цифрового підпису автора.
Як встановлено колегію суддів, шляхом огляду змісту оптичного диску, за допомогою сайту Центрального засвідчувального органу https://czo.gov.ua, надані відповідачем відео матеріли містять кваліфікований електронний підпис їх автора. 
Таким чином, відеозаписи, надані відповідачем на підтвердження факту наявності в діях позивача порушення ПДР, в розумінні приписів статей 73-76 КАС України, є належними доказами по справі про адміністративне правопорушення.
Переглядом наданих відеофайлів встановлено, що ними зафіксовано факт керування позивачем транспортним засобом у час, коли він не мав на це законного права, що є порушенням відповідних норм законодавства.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що оскільки права за рішенням суду не вилучалися, то на момент складення постанови він мав право керувати транспортним засобом, оскільки Положенням №304 визначено, що позбавлення права на керування транспортними засобами діє автоматично з моменту набрання законної сили рішенням суду. Вилучення посвідчення не є умовою для виникнення цього права. Отже, наявність або відсутність фізичного вилучення посвідчення не впливає на дію самого рішення суду, яке є чинним і зобов`язуючим для особи.
Тож, навіть якщо посвідчення водія не було вилучене, це не анулює правові наслідки позбавлення права керування транспортними засобами, встановлені судовим рішенням. Отже, апелянт не мав законного права на керування транспортним засобом в період, коли він був позбавлений цього права, незалежно від факту вилучення посвідчення. 
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про не надання представником відповідача належних доказів про термін дії електронного підпису, оскільки надані відповідачем електронні докази містять інформацію (окремий файл) про дату, час та верифікацію компетентним органом кваліфікованого електронного підпису (КЕП). При цьому, у відповідача відсутній обов`язок надавати суду додаткову інформацію щодо терміну дії КЕП, оскільки відповідно до статей 16 та 20 Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" перевірка та підтвердження чинності кваліфікованого сертифіката електронного підпису належить до кваліфікованих електронних довірчих послуг, які вчиняються надавачем електронних послуг в порядку, визначеному чинним законодавством. 
Щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, судом встановлено наступні обставини.
Згідно з пунктом 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Відповідно до частини 1 статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
У спірній постанові серії ЕНА №3311565 від 21.10.2024 зазначено, що, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом FORD FOCUS н.з. НОМЕР_2 в межах м. Решетилівка рухався зі швидкістю 81 км/год., при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху ТЗ в населеному пункті на 31 км/год. Швидкість вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості руху ТЗ TruCam LTI 20/20 ТС 008425, чим порушив п.п. 12.4 ПДР України. Відео з бодікамери 470736, фото, Трукам. 
На підтвердження обставин справи відповідачем до відзиву на позовну заяву додано запис з приладу TruCAM, запис з бодікамери 470736, Інформацію ТОВ "ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ" щодо наявності та місць розміщених знаків 5.49 (5.51) "Початок населеного пункту", 5.50 (5.52) "Кінець населеного пункту", а також та 5.76 "Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху" з табличками 7.2.1 "Зона дії", і 7.2.1, витяги з Google Maps.
Щодо доводів апелянта про те, що прилад TruCAM при проведенні фіксації швидкості транспортного засобу не може утримуватися інспектором поліції в руках, а повинен бути стаціонарно вмонтованим, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 40 Закону №580-VIII поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення:
1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень;
2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз;
3) безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню;
4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння;
5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.
Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.
Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні.
Інформація про змонтовані/розміщені технічні прилади, технічні засоби повинна бути розміщена на видному місці.
Отже, норми статті 40 Закону №580-VIII жодним чином не зобов`язують органи поліції здійснювати закріплення технічних приладів, а лише передбачають таку можливість.
Судом встановлено, що порушення, визначене пункту 12.4 ПДР України, зафіксовано відповідачем за допомогою відповідного технічного засобу TruCAM серії ТС №008425.
На відеозаписі та фотознімку фіксації перевищення швидкості з приладу TruCam серії ТС №008425 зафіксовано, що саме на автомобіль FORD FOCUS н.з. НОМЕР_2 , який рухається, наведено покажчик вимірювання швидкості. На відео з приладу міститься інформація, а саме: дата та час вчинення правопорушення 21.10.2024, 12:30; фотофіксація автомобіля з чітким зображенням номерного знаку JT9627; швидкість руху автомобіля 81 км/ год; місце вчинення правопорушення м. Решетилівка Полтавська область; обмеження швидкості 50 км/год; поміряна дистанція: 233,9 м.
При цьому, відповідачем до суду було надано копію свідоцтва №22-01/29490, виданого ДП «Укрметртестстандарт», про повірку TruCАМ LTI 20/20 № ТС008425, згідно з якою встановлено, що вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний TruCAM LTI 20/20 №TC008425 відповідає вимогам технічної документації на вимірювач та є чинним до 21.11.2024 (а.с. 104).
Також відповідачем до суду було надано копію експертного висновку №04/05/02-1179/ВС1 від 15.12.2023, згідно з яким в об`єкті експертизи, зокрема, стосовно TruCАМ LTI 20/20 №ТС008425, правильно реалізовано криптографічний алгоритм шифрування AES, визначений п. 5.2 ДСТУ ISO/IEC 18033-3:2015 (а.с. 102).
При цьому, колегія суддів зазначає, що лазерний вимірювач TruCАМ відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, та, крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruCАМ також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювання швидкості руху транспортного засобу в автоматичному режимі.
Лазерний вимірювач швидкості TruCАМ LTІ 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.
Згідно зі свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/29490, виданим ДП «Укрметртестстандарт», діапазон вимірювань швидкості TruCАМ LTІ 20/20 від 2 км/год до 320 км/год. Максимально допустима похибка при вимірювання швидкості в ручному та автоматичному режимах: ±2 км/год в діапазоні від 2 км/год до 200 км/год; ±1 % в діапазоні від 201 км/год до 320 км/год.
Отже, використання приладу TruCАМ відбувається в автоматичному режимі як у мобільному, так і у статичному положенні, а тому користування приладом у ручному режимі не є порушенням.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що прилад TruCAM LTI 20/20 міг бути застосований поліцейським в ручному режимі для виявлення та фіксування правопорушення, описаного в оскаржуваній постанові.
Колегія суддів зазначає, що для всіх законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, згідно наказу Мінекономрозвитку від 13.10.2016 №1747 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями» встановлено міжповірочні інтервали. У тому числі це стосується вимірювачів швидкості руху транспортних засобів дистанційних, до яких відноситься вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний «TruCam LTI 20/20». Міжповірочний інтервал для нього становить 1 рік.
Відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/29490, виданого ДП «Укрметртестстандарт», щодо повірки вимірювача швидкості автотранспортних засобів TruCАМ LTI 20/20 № ТС008425, встановлено, що свідоцтво чинне до 21.11.2024.
У той же час, фіксація правопорушення відбулася 21.10.2024.
Отже, колегія суддів доходить висновку про те, що вимірювач швидкості автотранспортних засобів TruCАМ LTI 20/20 №ТС008425 на момент фіксації правопорушення був таким, що пройшов відповідну повірку та міг застосовуватися для фіксації правопорушення у ручному режимі.
Вищевикладене спростовує доводи апелянта про неможливість використання приладу вимірювання швидкості автотранспортних засобів TruCAM в ручному режимі.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що згідно наданих стороною відповідача Гугл-мапа, траса М03 на якій було зупинено авто, яким керував ОСОБА_1 , знаходиться поза межами населеного пункту, оскільки наданою Інформацією ТОВ "ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ" щодо наявності та місць розміщених знаків 5.49 (5.51) "Початок населеного пункту", 5.50 (5.52) "Кінець населеного пункту", а також та 5.76 "Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху" з табличками 7.2.1 "Зона дії", і 7.2.1 вих. №02/08/24 від 02.08.2024 підтверджено наявність у населеному пункті Решетилівка, прив`язка км+ - 304+950, праворуч узбіччя та розподільча зі знаками 5.49 (5.50), 5.76 та 7.2.1 знаків 5.49, 5.76, 7.2.1; ліворуч узбіччя та розподільча зі знаками 5.51(5.52), 5.76 та 7.2.1 - знаку 5.50; 307+200, праворуч узбіччя та розподільча зі знаками 5.49 (5.50), 5.76 та 7.2.1 - знаку 5.50, ліворуч узбіччя та розподільча зі знаками 5.51(5.52), 5.76 та 7.2.1 - знаків 5.49, 5.76, 7.2.1 (а.с. 96-97). 
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що особа, яка складала постанову про накладення адміністративного стягнення не надала детальних роз`яснень його прав, а саме про ознайомлення з відеофіксацією правопорушення з всіх носіїв, а також не було роз`яснено його право на участь адвоката, оскільки такі спростовуються наданим до суду відеозаписом з бодікамери 008425, на якому зафіксовано роз`яснення позивачу прав, визначених статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП, зокрема подавати клопотання на юридичну допомогу. Також інспектор зазначив "Можемо показати фіксацію". 
Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що його автомобіль рухався в колоні з іншими автомобілями із однаковою швидкістю, оскільки незалежно від вказаних обставин, позивач несе особисту відповідальність за вчинення порушення ПДР, зокрема за перевищення встановлених обмежень швидкості. 
Також, суд звертає увагу, що для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі TruCAM встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15,5 м до 1200 м.
З відстані у 350-450 м поліцейським виконується наведення позначки оптичного прицілу на цільовий автомобіль і натискається спусковий гачок приладу. Прилад починає вимірювання швидкості і включає запис відео, при цьому чути характерний звук низького тону.
Після стабільного утримання позначки на цільовому транспортному засобі, прилад здійснює вимірювання швидкості. Про фіксацію перевищення швидкості руху свідчить характерний звук високого тону і в самому оптичному прицілі та на екрані монітору приладу фіксується числовий показник швидкості.
При фіксації перевищення встановленої швидкості руху прилад здійснює фотографування транспортного засобу порушника, про що свідчить повторний звук високого тону. Після цього поліцейський відпускає спусковий гачок та вживає заходи до зупинки порушника.
З наданого до суду відео з TruCАМ LTI 20/20 № ТС008425 вбачається, що оптичний приціл даного приладу було наведено саме на автомобіль FORD FOCUS н.з. НОМЕР_2 і саме швидкість цього автомобіля було виміряно. 
Щодо доводів апелянта про те, що відео триває лише 8 сек, а тому з цього запису неможливо спростувати доводи позивача щодо відсутності складу адміністративного правопорушення або наявності, то колегія суддів вважає такі неспроможними, з огляду на те, що сам по собі нетривалий проміжок відеофіксації не свідчить про недопустимість чи неналежність такого доказу, оскільки визначальним є не тривалість запису, а його зміст та здатність підтвердити обставини вчинення адміністративного правопорушення. З наданого відеозапису, отриманого за допомогою приладу TruCAM, вбачається факт перевищення позивачем встановленої швидкості руху транспортного засобу, а також відображаються дані вимірювання швидкості, час та інші ідентифікуючі показники. Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували достовірність зафіксованих приладом даних. 
З огляду на викладене, відповідачем правомірно кваліфіковані дії ОСОБА_1 як перевищення встановленого обмеження швидкості руху в населеному пункті на 31 км/год та порушення п. 12.4 ПДР, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 122 КУпАП. 
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Суд звертає увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі №295/3099/17.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Із врахуванням вищевикладеного, оцінюючи в сукупності наявні в справі докази, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем належними та допустимим доказами підтверджено вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП та частиною 4 статті 126 КУпАП, а отже спірна постанова серії ЕНА № 3311565 від 21 жовтня 2024 року є такою, що відповідає вимогам частини 2 статті 2 КАС України, а тому погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. 
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів вважає, що відсутні в розумінні статті 139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат по даній справі.
Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду міста Харкова від 02.03.2026 у справі № 643/11769/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий