22.06.2026

Справа №720/633/24
Провадження №2/720/4/25

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2026 року    Новоселицький районний суд Чернівецької області
в складі головуючого судді Павлінчука С.С. 
з участю секретаря Політнічук Л.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Новоселиця цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Ванчиковецька сільська рада про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся із позовом до відповідача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, посилаючись на те, що після смерті його прабабусі ОСОБА_5 відкрилася спадщина, на яку він має право як спадкоємець за заповітом, однак пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини.
Ухвалою 26.03.2024 року було відкрито провадження по вищевказаній справі.
26.04.2024 року від представника ОСОБА_3 надійшов відзив, в якому він позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач та його мати взнали про наявність заповіту складеного покійною на ім`я  ОСОБА_1 одразу після смерті ОСОБА_5 , однак він не скористався своїм правом на подачу заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк.
Ухвалою Новоселицького районного суду від 05.06.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву, в якій підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи та не повідомила про причини неявки.
Представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи та не повідомив про причини неявки.
Представник Ванчиковецької сільської ради в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.
Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи та не повідомив про причини неявки. 
Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Встановлені судом обставини та правові норми, які регулюють дані правовідносини
02.11.2016 року ОСОБА_5 було складено заповіт, згідно якого вона заповіла все своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у рівних частках.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. 
Інформація про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_5 у спадковому реєстрі відсутня, тобто жодна особа не звернулася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини.
Позивач є правнуком покійної по лінії матері ОСОБА_2 (відповідача), а ОСОБА_4 є сином покійної та дідом позивача.
Після її смерті відкрилася спадщина, яку позивач як спадкоємець за заповітом своєчасно не прийняв, оскільки не подав у шестимісячний строк з дня її відкриття заяву у нотаріальну контору та постійно не проживав із нею на день її смерті.
Також спадщину не прийняв і ОСОБА_4 , оскільки постійно не проживав із покійною на день її смерті та не подав відповідну заяву в нотаріальну контору. 
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї. 
Згідно зі статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 
Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем. 
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем.
Водночас відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними. 
Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Крім того, оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Подібних висновків, дійшов Верховний Суд України у постановах від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 та Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18.

Правова позиція суду щодо вирішення позовних вимог
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В своїй позовній заяві позивач називає дві підстави, які, на його думку , є поважними причинами для надання йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини:
- Перебування за межами території України у зв`язку із роботою.
- Необізнаність про наявність складеного на його ім?я заповіту, про який він взнав за межами 6-ти місячного строку для прийняття спадщини.
Суд розглядає кожну із цих обставин окремо, та при підтвердженні хоча б однієї із них, та визнанні її такою, що була дійсно об?єктивною, непереборною та такою, що суттєво перешкоджала позивачу подати заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, позов слід задовольнити.

Щодо перебування позивача за межами території України на роботі у період з 08.02.2022 року по невизначений час, то суд встановив наступне.
Згідно відповіді на адвокатський запит із Центру обробки спеціальної інформації ДПС України №19-24770/18/24-Вих від 10.04.2024 року встановлено, що ОСОБА_6 виїхав за межі України 08.02.2022 року та станом на 10.04.2024 року кордону України не перетинав.
Дана обставина також підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім?я ОСОБА_1 , який містить відмітки про перетин кордону та дві візи Чеської Республіки, які надають йому право перебувати на території даної держави впродовж часу з 06.03.2022 року по 05.03.2023 року і з 06.03.2023 року по 31.03.2024 року.
Однак, дані докази жодним чином не можуть підтверджувати те, що позивач постійно впродовж часу з 08.02.2022 року перебував за межами території України саме на роботі, а лише підтверджують факт його виїзду за межі території України у цей час.
В свою чергу, факт працевлаштування позивача за кордоном може посвідчуватися іншими доказами, які є належними, а саме: робочі візи, контракти про працевлаштування, договори про надання послуг, документи відповідних державних установ країни працевлаштування про сплату податків та соціальних внесків.
Таким чином, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факт його перебування саме на роботі за кордоном.
Оскільки було доведено лише факт перебування позивача за межами території України, то суд перевіряє цю обставину на відповідність критеріям об?єктивності, непереборності та такої, що суттєво перешкоджала позивачу подати заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини.
Факт перебування громадянина України за кордоном у країні, яка має дипломатичне представництво України, жодним чином не може бути перешкодою для подачі ним заяви про прийняття спадщини, оскільки така заява відповідно до ст.38 Закону України «Про нотаріат» може бути подана особисто спадкоємцем шляхом звернення у дипломатичне чи консульське представництво України.
Загальновідомою є обставина того, що Україна підтримує дипломатичні відносини із Республікою Чехія, а тому на території вказаної держави розташовані дипломатичні представництва України.
Оскільки позивач не обґрунтовує того, чому він не зміг звернутися із відповідною заявою саме у найближче до місця його перебування дипломатичне представництво України, то відповідно цю обставину суд не визнає поважною причиною пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 через відсутність ознаки непереборності.

Щодо обставини необізнаності позивача про наявність заповіту.
Дану обставину позивач обґрунтовує тим, що він взнав про наявність заповіту лише із подачею в листопаді 2023 року до суду позовної заяви ОСОБА_3 (третьої особи по даній справі) про визначення їй додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.
При оцінці даної обставини суд виходить із наступного. 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.05.2021
у справі № 461/9578/15-ц звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Суд вважає, що позивач під час пред?явлення даного позову діяв недобросовісно, оскільки посилається на дві обставини, які свідчать про його недобросовісну поведінку.
Спершу ОСОБА_1 повідомляє суду про те, що він знав зі слів прабабусі, що він її улюблений онук та має опікуватися її господарством. З цієї обставини слід зробити висновок, що він якщо і не достовірно знав, однак допускав те, що бабуся має скласти на його ім?я заповіт, або якимось іншим чином розпорядиться переоформити на нього своє господарство.
З іншої сторони, він, знаючи про вищевказану волю його прабаби, після її смерті тривалий час (більше двох років) не вчиняє жодних активних дій для з?ясування дійсної волі покійної як самостійно, так і через довірених осіб.
Така поведінка позивача свідчить про його недобросовісність, оскільки він (так з його слів) з високим ступенем ймовірності знав про можливе виникнення у нього прав як спадкоємця за заповітом, однак не повідомив суду того, що він вчиняв будь-які активні дії для з?ясування обставини того, чи було ОСОБА_5 складено заповіт на його ім?я, чи ні та не подає заяву про прийняття спадщини після її смерті ( в тому числі через дипломатичне представництво України за кордоном).
Крім того, з письмових пояснень ОСОБА_3 вбачається, що після смерті ОСОБА_5 в будинку покійної перед похороном було знайдено заповіт на ім?я позивача і при цьому була присутня вона, її сестра ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_7 . В їх присутності ОСОБА_2 здійснила дзвінок сину (позивачу) та повідомила про знайдений заповіт.
Хоча на підтвердження цієї обставини і не було надано жодних доказів з боку ОСОБА_3 , однак як позивачем, так і відповідачем ОСОБА_2 (мамою позивача) не було подано суду жодних заперечень цього факту. 
Таким чином, дана обставина жодним чином не заперечувалася позивачем та його представником, а також ними не було здійснено спроби надати докази на її спростування.
Виходячи із вищевказаного, враховуючи стандарт доказування «баланс ймовірностей», суд вбачає недобросовісну поведінку позивача щодо вказівки того, що він вперше взнав про наявність заповіту лише у листопаді 2023 року із іншої судової справи, вважає її недоведеною, оскільки версія іншої сторони про те, що він взнав про наявність заповіту одразу після смерті прабабусі з телефонного дзвінка його матері є більш вірогідною, переконливою та достовірною, ніж протилежна версія, а тому не вбачає підстав для задоволення позову із цієї підстави через її недоведеність.
Крім того, суд відмовляє у задоволенні позову, який пред`явлений до неналежного відповідача, тобто не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, нести процесуальні витрати у випадку задоволення позову.
Відповідно до правової позиції, яка сформована у Постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 697/2052/17-ц (№ 61-3014св19) належними відповідачами у справах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Позивач визначив відповідачем ОСОБА_2 , яка є його матір`ю, однак не надав суду жодних доказів того, що вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 .
Його посилання на те, що відповідач постійно останні п`ять років до смерті прабаби проживала із нею однією сім`єю не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.
В матеріалах справи міститься довідка Черленівського старостинського округу Ванчиківецької сільської ради №734 від 31.03.2022 року про те, що ОСОБА_2 дійсно проводила поховання ОСОБА_5 , однак цей письмовий доказ не підтверджує факту прийняття спадщини.
Посилання позивача обставину того, що відповідач постійно проживала вказаний період без реєстрації із його прабабою, є безпідставним, оскільки не доведено жодними доказами, а також на підтвердження цього юридичного факту не було подано відповідного рішенням суду, яким цей факт було встановлено.
З врахуванням того, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не відкривалася, не надано доказів постійного проживання із покійною на день її смерті жодного спадкоємця як за законом, так і за заповітом, то відповідно суд вважає, що жоден спадкоємець не прийняв спадщину. 
Таким чином, слід зробити висновок, що позов мав бути пред`явлений до Ванчиківецької сільської ради, як до органу місцевого самоврядування по місцю відкриття спадщини.
Судом під час судового засідання, яке відбулося 04.11.2025 року, було роз`яснено представнику позивача право пред`явити позов до органу місцевого самоврядування, однак вона таким правом не скористалася. 
Оскільки позов поданий до неналежного відповідача, то в його задоволенні слід відмовити також із цієї підстави. 
На підставі ч.3 ст.1272 ЦК України, керуючись ст.ст.263, 264, 265 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Ванчиковецька сільська рада про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: