Справа № 357/17547/25
Провадження № 2/357/400/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Ярмола О. Я. ,
при секретарі – Вдовика А. В.,
за участю:
представник позивача - ОСОБА_1 
представник Служби у справах дітей та сім`ї Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області - Вечиринська І.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: 1)Міністерство Оборони України, 2) Служба у справах дітей та сім`ї Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, 3) військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_1 , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_2 свого малолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

І. Позиція сторін у справі.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 14.10.2018 року позивач перебуває в розірваному шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 . Сторони мають сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач з 2017 року залишила сина позивачу та проживає за іншою адресою, має іншу сім`ю та ще двох дітей від інших чоловіків. З однорічного віку позивач самостійно виховує та утримує свого сина ОСОБА_6 . Відповідач самоусунулася від виховання дитини, не виконує батьківські обов`язки. Позивач, до призову в ЗСУ працював, мав постійний дохід, забезпечував сина всім необхідним, ретельно опікується своїм сином. Вісім років в житті малолітнього ОСОБА_6 матері не має. З 09.11.2024 року позивач призваний до ЗСУ. Встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини необхідне позивачу для юридичної фіксації зазначеного факту, з метою можливості звільнення з лав ЗСУ для подальшого виконання батьківських обов`язків та захисту прав і інтересів дитини на підставі абз.5 п.3 ч. 12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідач у письмово викладеному відзиві визнала позов, підтвердила факт самостійного виховання позивачем їхнього малолітнього сина з однорічного віку. Повідомила, що змінила в 2017 році місце проживання, від інших чоловіків має двох доньок, яких сама виховує і утримує. Підтвердила факт самостійного виховання позивачем протягом восьми років їхнього сина ОСОБА_6 .
Третя особа по справі - Міністерство Оборони України, подали письмові пояснення у справі, зазначивши, що, як суб`єкт владних повноважень, вважають недоречним коментувати сімейні відносини військовослужбовця. При цьому, представник третьої особи зазначила, що необхідність звернення до суду з даним позовом мотивована тим, що позивачу цей факт необхідний «для звільнення з військової служби». Відсутність встановленого факту рішенням суду, за словами позивача, перешкоджає йому реалізувати право на звільнення з військової служби. Однак, вищезазначене мотивування позовної заяви не відповідає дійсності, та процесуальним вимогам, оскільки в позовній заяві відсутній спір про право між позивачем та відповідачем. Отже, відповідач у цій цивільній справі, не порушила і не могла порушити яких небудь прав, свобод чи інтересів позивача, адже неузгодженості в особистих стосунках колишнього подружжя не є підставою для встановлення заявленого факту. Іншими словами, відповідач не заперечує того, що батько піклується про спільного сина, а відтак справа не підлягає розгляду в судовому порядку. Міноборони звертали увагу, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі у разі, якщо відсутній предмет спору. Зазначена у позові мета, через яку позивач просить суд встановити факт, має бути реалізована шляхом звернення позивача з відповідним рапортом до командування військової частини, в списках якого перебуває військовослужбовець. Разом з тим, до позову не долучено належних і допустимих документів, які б підтверджували порушення, невизнання або оспорювання відповідачем прав і обов`язків позивача, як батька спільної дитини, на її виховання та утримання. З урахуванням всіх фактичних обставин справи, які передували зверненню до суду, Міноборони вважає, що звернення до суду із даним позовом має на меті створення штучних правовідносин з метою набуття права на звільнення з військової служби під час військового стану. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 передбачено, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків.
Міністерство оборони України вважає, що під час розгляду даної справи суд повинен з`ясувати і встановити, чи не є заява проявом зловживання правом у недобросовісний спосіб з метою ухилення від виконання конституційного обов`язку із Захисту Вітчизни (ст. 65 Конституції України). При цьому, просимо суд врахувати, що Верховний Суд уже розглядав подібну справу № 495/2284/23, в якій позов про визначення місця проживання малолітньої дитини фактично був пред`явлений військовослужбовцем, який проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби. Так, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 13.03.2024 у справі № 495/2284/23 погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивач намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби). 
Намагання застосувати у судовому порядку способи захисту сімейних прав та/або інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Також Міноборони просить звернути увагу на лист Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 1478/0/208-24 від 25.06.2024, який адресований головам апеляційних та місцевих судів. У листі зазначається, що Верховний Суд послідовно приділяє особливу увагу справам із захисту прав дітей та забезпечення їх найкращих інтересів, зауважує, що створення штучних правовідносин з метою та намагання позивачів у згаданих категоріях справ застосувати способи захисту сімейних прав та інтересів дитини з метою звільнення з військової служби, а також уникнення від призову на військову службу під час мобілізації є неприпустимим. З огляду на зазначене, Міноборони вважає, що у справі відсутні правові підстави для задоволення позовної заяви.
Третя особа – військова частина НОМЕР_1 просили проводити розгляд справи за відсутності їхнього представника, свою позицію по суті справи не висловили. 
Представник третьої особи – Служба у справах дітей та сім`ї Узинської міської ради в судовому засіданні підтримала позов та письмово надано інформацію, що на підставі витребуваної судом інформації було складено Акт обстеження умов проживання, відбулося спілкування із сторонами у справі та з`ясовано, що спору між батьками не має, а тому відсутні підстави надавати Висновок у даній справі. Відповідач визнає факт, що дитина постійно проживає з батьком і не заперечує щоб син й надалі проживав з батьком.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 05 листопада 2025 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання на 03.11.2025року (а.с. 71-72).
13.11.2025 відповідач направила суд відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за відсутності відповідача (а.с.80-81,90).
19.11.2025 в системі «Електронний суд» представник третьої особи Міністерства оборони України сформував та подав пояснення щодо позову і відзиву на позов (а.с.91-107).
03.12.2025представник позивача подала суду клопотання про залучення третьої особи – військової частини НОМЕР_2 (а.с.116).
03.12.2025 ухвалою суду було задоволено клопотання та залучено в справу в якості 3-ї особи В\Ч НОМЕР_2 (а.с.118-119).
11.12.2025 представник позивача подала заяву про направлення копії позовної заяви з додатками третій особі В\Ч НОМЕР_2 (а.с.123-124).
11.01.2026 представник позивача подала заяву про залучення третьої особи – В\Ч НОМЕР_1 (а.с.137-139).
15.01.2026 ухвалою суду було замінено третю особу у справі , з в\ч НОМЕР_2 на належну третю особу – В\Ч НОМЕР_1 (а.с.149).
04.02.2026 через систему «Електронний суд» представник третьої особи подав заяву про розгляд справи без участі представника В\Ч НОМЕР_1 (а.с.154).
05.02.2026 ухвалою, що занесена до протоколу судового засідання було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті (а.с.161).
04.03.2026 ухвалою суду було витребувано від третьої особи – ССД Узинської міської ради акт обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_4 та висновок щодо даного спору (а.с.172-173).
18.03.2026 третя особа - ССД Узинської міської ради направила суду Акт обстеження умов проживання (а.с.183).
08.04.2026 представник третьої особи ССД Узинської міської ради подала суду письмово викладену інформацію (а.с.195-196).
22.04.2026 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення відповідно до ч.1 ст.244 ЦПК України та повідомив про дату та час проголошення повного тексту рішення.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Слободенюк Г.М. підтримала позовні вимоги. Додатково пояснила, що позивач не бажає ставити вимогу про позбавлення відповідача батьківських прав. Сторони не підтримують жодних відносин, позивач не ставить вимогу, щоб відповідач утримувала чи виховувала сина ОСОБА_6 . У неї своє життя, інша сім`я, інші діти. Відповідач повністю залишила позивачу однорічного сина в 2017 році і з того часу не підтримує ніяких відносин з дитиною. Після призову позивача до лав ЗСУ, малолітній ОСОБА_6 залишився під наглядом діда і баби – батьків позивача. Наразі, позивач проходить службу у в/ч яка дислокується неподалік його дому, тому позивач часто приходить на ніч до дому. А в разі переведення відповідача в іншу місцевість, дитина залишиться без батьківської опіки. Неможливо примусити матір дитини виконувати її батьківські обов`язки, оскільки це не в інтересах дитини, бо у відповідача інша сім`я, двоє доньок. 
Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Узинської міської ради суду пояснила, що дійсно сторони тривалий час проживають окремо. Матір не опікується життям і здоров`ям свого сина ОСОБА_6 . Дитина перебувала на повному утриманні і вихованні свого батька, який рік тому був призваний на військову службу. Наразі малолітній ОСОБА_6 проживає з бабою, дідом, прабабою. 
Заслухавши пояснення сторони позивача, позицію третіх осіб, покази свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, суд встановив наступні фактичні обставини та визначив зміст спірних правовідносин.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є батьками дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження, виданого 21.01.2016, серії НОМЕР_3 , Витягом з державного реєстру актів цивільного стану (а.с.38, 50-51).
Встановлено, що сторони 14.09.2018 року розірвали шлюб, що підтверджено копією рішення по справі №357/634/18 (а.с.28).
Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є мамою ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.54-57).
Встановлено, що з 11.11.2024 по 29.12.2024 позивач проходив навчання за програмою для підготовки мобілізованих ресурсів. Згідно Витягу із Наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 04.02.2025 за № 35 солдата ОСОБА_2 призначено по особовому складу на посаду водія (а.с.30,31 - 37).
Згідно витягу з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 02.01.2026 за № 2 , солдат військової служби за призивом під час мобілізації ОСОБА_2 з 02.01.2026 прибув із в/ч НОМЕР_2 та з 02.01.2026 року зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 (а.с.144). 
Згідно Акту про фактичне місце проживання від 07.10.2025, складеного та підписаного депутатом Узинської міської ради Коваль Ю.Л., начальником відділу ЦНАП Василенко Г.О., та сусідами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , слідує, що позивач ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_5 фактично проживають разом в АДРЕСА_2 (а.с.39-40).
Згідно довідки (форма №5) за адресою : АДРЕСА_3 зареєстровані п`ять осіб: ОСОБА_2 (позивач), його син ОСОБА_4 , його батько ОСОБА_12 , його матір ОСОБА_13 та бабуся ОСОБА_14 (а.с.41, 47-48).
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання - гр. ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.49)
Позивачем додано до матеріалів справи докази-характеризуючі його дані про стан здоров`я, відсутність даних про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність судимості (а.с.42,43).
Матеріали справи містять характеристику учня 4-Б класу (а.с.44).
Згідно Довідки, наданої класним керівником 4-Б класу Узинського ліцею№1 Козенко А.І., станом на 07.10.2025, матір учня ОСОБА_4 не відвідує ліцей, не телефонує, не цікавиться навчанням сина (а.с.45).
Згідно Довідки лікарсько-консультативної комісії, малолітній ОСОБА_5 проживає спільно з батьком, на прийом до сімейного лікаря дитина приходить з батьком. Матір дитини ОСОБА_3 здоров`ям дитини не цікавиться, на прийом до лікаря не приходить (а.с.46).
Згідно Акту обстеження умов проживання, складеного ССД Узинської міської ради слідує, що малолітній ОСОБА_5 проживає по АДРЕСА_3 , в приватному будинку. Для виховання і розвитку дитини створені всі умови, дитина забезпечена усім необхідним. За вказаною адресою проживають ОСОБА_2 , батько дитини, дідусь ОСОБА_12 , 1960 р.н., бабуся ОСОБА_13 1969 р.н. та бабуся ОСОБА_14 , 1950 р.н.. ОСОБА_6 з першого року життя проживає з батьком, який має достатній виховний потенціал, здійснює належний догляд за дитиною, задовольняє потреби дитини, створює відчуття безпеки дитини, забезпечує всебічний і гармонійний розвиток (а.с.183). 
ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. 
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Сумейним Кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Метою встановлення факту в даній справі, позивач визначив – звільнення від проходження військової служби. Проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, а також потребує дослідження й врахування інтересів дитини. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 20 лютого 2025 року у справі № 128/3616/24 (провадження № № 61-518св25).
У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
З огляду на зазначене, вбачається, що ця справа пов`язана з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини.
Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. 
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що між сторонами не існувало нотаріально посвідченого договору щодо здійснення батьківських прав, відповідач самостійно залишила малолітнього сина ОСОБА_6 батьку, змінила своє місце проживання, створила нову сім`ю, де народила ще дві дитини, яких виховує і утримує. Позивач потребує звільнення від обов`язку військової служби, оскільки життєві обставини так склалися, що з 2017 року він самостійно виховує дитину, яка не потрібна матері, позивач не може примусити відповідача виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до сина. 
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 , яка проживає по-сусідству з позивачем, дала суду показання, що з дитинства знає позивача і всю його родину. Свідку відомо, що позивач самостійно виховує свого сина ОСОБА_6 з однорічного віку. Дружина покинула позивача і дитину та взагалі не з`являється до них. Свідок не пам`ятає як виглядає відповідач ОСОБА_3 . Свідок часто бачить ОСОБА_6 . Позивач повністю займається своїм сином, сам готує йому їсти, бо матір позивача навчає і спонукає позивача самостійно турбуватися про дитину, готувати йому їсти, лікувати, спілкуватися з вчителями. Малолітній ОСОБА_6 доглянутий, привітний, вихований. Позивач раніше постійно був разом з дитиною, а зараз служить в ЗСУ. На даний час дитину доглядає баба з дідом. 
Допитана судом в якості свідка ОСОБА_15 , яка працює директором Узинського ліцею №1 де навчається малолітній ОСОБА_5 , дала суду показання, що знає дитину ОСОБА_4 з першого класу. Позивач повністю опікується своїм сином, приводить його до школи, відвідує батьківські збори. Іноді позивачу допомагають його батьки. Свідок не бачила жодного разу матір дитини. Раніше ОСОБА_5 казав, що його мама – ОСОБА_16 , але виявилося, що ОСОБА_17 – це баба, тобто дитина плуталася, бо не знає свою матір. Зараз, коли ОСОБА_6 подорослішав, то знає, що ОСОБА_16 – то баба, а мама в нього є, але живе окремо в іншій сім`ї.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом рф, який триває і тепер. Також 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII) організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Водночас у статті 26 Закону № 2232-XII встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.
Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та підпункт «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII викладено в такій редакції: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Зміненою частиною дванадцятою статті 26 Закону № 2232-XII, зокрема, передбачено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
Отже, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право звільнення з військової служби за наведених підстав.
Диспозиція частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Верховний Суд по справі №127/3622/24 виснував, що за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. 
В умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.

В даній справі, між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини. Сторони добровільно визначили, що їхній син ОСОБА_6 проживатиме з батьком. Такий порядок склався протягом тривалого часу і на день призову в лави ЗСУ, позивач самостійно виховував свого сина. Наразі, позивач, також, має можливість іноді виховувати сина, оскільки навідується до дому, бо на даний час місце його служби неподалік м. Узина. 
Допитані судом свідки підтвердили факт тривалої відсутності в житті малолітнього ОСОБА_6 матері. Примушування відповідача до виконання її батьківських обов`язків та можливе зобов`язання забрати і виховувати малолітнього ОСОБА_6 буде не в інтересах самої дитини, оскільки призведе до зміни його місця проживання, зміни звичного способу життя дитини, зміни членів сім`ї (вітчим та дві сестри). Суд не з`ясовував думку дитини в даній справі, оскільки ОСОБА_18 не виповнилося 10 років. На час відкриття провадження в цій справі дитині було 8 років. 
На думку суду даний спір не має ознак штучного та направлений саме на захист прав та інтересів дитини, яка фактично залишилася без батьківської опіки, через те, що батько призваний до лав ЗСУ, а матір близько восьми років відсутня в житті дитини, самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу (справа №357/6304/18) в червні 2018 року ОСОБА_19 зазначала, що 10 місяців не підтримує подружніх стосунків з чоловіком, не ведуть спільного господарства, сімейне життя не склалося. 
Дійсно, батьківські обов`язки не можуть бути передані або припинені за власною волею, так само, й проживання матері окремо від дитини не звільняє її обов`язку виховувати дитину. Однак, в даній справі надані належні докази свідомого та умисного невиконання матір`ю своїх обов`язків та самостійне виховання і утримання дитини батьком. І ці всі обставини мали місце ще до початку проведення загальної мобілізації в лютому 2022року.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

Отже, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що підлягає до задоволення позовна вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_2 свого малолітнього сина ОСОБА_4 . 
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. 
Позивач не ставив питання про відшкодування судових витрат.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 13, 76-81, 141, 258, 259, 264-265, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :
Позов задовольнити.
Встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) свого малолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники судового процесу:
позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) АДРЕСА_3 . військовослужбовець, в/ч НОМЕР_1 
відповідач : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 / АДРЕСА_5 /
третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області / вул. Котляревського Івана, будинок 16, м.Узин, Білоцерківський район Київська область, 09161/
третя особа : Міністерство Оборони України / проспект Повітряних Сил, будинок 6, місто Київ, 03168 /
третя особа : військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення складено 01.05.2026 року. 

Суддя 	О. Я. Ярмола