справа № 761/4214/26 головуючий у суді І інстанції Осаулов А.А.
провадження № 33/824/2625/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі судді Березовенко Р.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2026 року, якою:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 
визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,
В С Т А Н О В И В:
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2026 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі сорока неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн 00 коп.
Не погоджуючись з даною постановою суду, 12 квітня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2026 року.
Апелянт зазначає, що не погоджується з винесеною постановою, оскільки вважає її незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.
Так, апелянт вказує, що судом першої інстанції не було належним чином враховано надані суду факти та пояснення про те, що 27.01.2026 р. приблизно о 08.30-08.50 спочатку мав місце словесний конфлікт (який було підтверджено сторонами в судовому засіданні), без жодних та будь-яких образ та погроз зі сторони апелянта, який був ініційований ОСОБА_2 , а потім було здійснено фізичне насилля шодо апелянта зі сторони ОСОБА_2 .
Проте, в ході словесного конфлікту ОСОБА_2 нанесла ОСОБА_1 кілька ударів в обличчя, захищаючись та здійснюючи необхідну оборону він лише відштовхнув її після чого вона почала кричати погрози та з метою приховати насильницькі та хуліганські дії по телефону почала викликати поліцію. 
Також потім нею була викликана швидка допомога. В свою чергу, поліція та швидка допомога, які прибули до помешкання не зафіксували у ОСОБА_2 ніяких тілесних пошкоджень та не взяли ніяких пояснень та поїхали.
Пізніше, приблизно в 13.30 ОСОБА_2 приїхала додому з своєю матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та погрожуючи життю та здоров`ю почали бити апелянта в присутності дитини - ОСОБА_4 по обличчю, рукам, туловищу. Однак вказані особи на заклики апелянта не реагували, тож на тілі апелянта від побиття залишилися рани, кровотеча, синці та царапини.
Розуміючи, що розмовою не зупинити хуліганські дії вказаних осіб, в свою чергу не відповідаючи фізичною силою на дії вказаних осіб та захищаючись руками апелянт зателефонував на номер 102 поліції та викликав наряд патрульної поліції.
По прибутті поліції, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали казати, що начебто цей конфлікт апелянт влаштував з самого ранку. Поліцією формально, лише зі слів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , незважаючи на те, що лише у апелянта були рани та кровотеча та навколо розкидані всі його речі та відносно нього здійснювалася агресивна поведінка вказаних осіб були складені два адміністративні протоколи по статті 173-2 "Вчинення домашнього насильства" КУпАП на апелянта де потерпілими були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Після неодноразових вимог щодо необхідності дотримання вимог закону працівниками Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві був складений протокол про адміністративне правопорушення по статті 173-2 "Вчинення домашнього насильства" КУпАП від 27 січня 2026 року стосовно ОСОБА_2 де апелянт є потерпілим (справу 761/4219/26 про адміністративне правопорушення та притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності по статті 173-2 'Вчинення домашнього насильства" КУпАП.
Проте, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що конфлікт мав спочатку обопільний словесний характер, що зі сторони ОСОБА_1 не було жодних та будь-яких образ та погроз, а фактично насправді було здійснено фізичне насилля шодо апелята зі сторони ОСОБА_2 .
Відтак, оскільки в матеріалах справи зафіксовано «обопільний словесний конфлікт», а апелянта свідчення про самозахист та завдання йому ударів з боку ОСОБА_2 не були спростовані, а легкі тілесні ушкодження, які були нанесені апелянту ОСОБА_2 підтверджені Довідкою №926 від 28.01.2026 травматологічного пункту Київської міської клінічної лікарні №9, який був наданий суду в судовому засіданні, висновок про винуватість ґрунтується на припущеннях, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України.
Також апелянт звертає увагу, що враховуючи вказані обставини його побиття, нанесення тілесних ушкоджень та погроз зі сторони ОСОБА_2 , останній подав 28 січня 2026 року до Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві повідомлення про виявлення обставин, що можуть свідчити про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, вхідний реєстраційний номер №Л-3048 від 28 січня 2026 року. Органом досудового розслідування 03 квітня 2026 року були внесені відповідні відомості до ЄРДР щодо кримінального провадження 12026105100000481 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення передбаченого ч.1 статті 129 "Погроза вбивством" КК України.
Крім цього, апелянт послався на те, що суд першої інстанції не встановив у його діях саме протиправного умислу, обмежившись констатацією наявності обопільного конфлікту.
Також, ОСОБА_1 зазначає, суд послався на медичну довідку №791 в якій зазначено, що ОСОБА_2 лише звернулася в приймальне відділення Київської міської клінічної лікарні №12 з приводу забою м`яких тканин голови та їй були надані рекомендації чергового лікаря.
Тобто, вказана довідка підтверджує лише звернення в приймальне відділення лікарні, а жодного належного доказу щодо наявності вказаного забою м`яких тканин голови, а саме будь-якого медичного діагнозу лікаря, довідки з травматологічного пункту Форма № 028/о («Консультативний висновок спеціаліста») чи висновку судово- медичної експертизи ОСОБА_2 суду не було надано.
Також в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази того, що дані ушкодження виникли саме внаслідок умисних дій апелянта, а не можливо в результаті нападу потерпілої на ОСОБА_1 під час словесного конфлікту, ініційованого потерпілою. Більше того, суд безпідставно відмовився розглядати обставини завдання ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_1 .
Крім цього,протокол про адміністративне правопорушення від 27 січня 2026 року серії ВАД №634609 був складений працівниками поліції та які прибули приблизно вже в 14.30 27 січня 2026 року, які не були свідками вказаної події, формально, без встановлення обставин події та повністю зі слів    ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_3 . При цьому, працівники поліції, які прибули орієнтовно в 09.00 27 січня 2026 року та які також не були свідками вказаної події та як зазначив у поясненнях, поїхали не складаючи жодних протоколів.
При оформленні вказаного протоколу, апелянт додав свої пояснення де зазначив, що категорично не згоден з вказаними працівниками поліції в протоколі формулюваннями та виклав усі обставини конфлікту.
Апелянт зазначає, що доказом недбалого та формального ставлення до виконання своїх обов`язків працівниками поліції Шевченківського УП ГУНП у м. Києві є те, що зі слів ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_3 в 14.30 27 січня 2026 року був також складений протокол про адміністративне правопорушення від 27 січня 2026 року серії ВАД в якому вказується, що нібито апелянт в 08.50 27 січня 2026 року також вчинив домашнє насильство стосовно ОСОБА_3 хоча поясненнями до протоколів та окремими письмовими поясненнями наданими суду ОСОБА_1 та що підтверджено ОСОБА_2 в судовому засіданні, ОСОБА_3 прибула на місце події лише в 13.30 (а не в 08.50 як вказано в протоколі) та здійснювала хуліганські дії тілесні ушкодження відносно апелянта. В подальшому провадження в справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП (потерпіла ОСОБА_3 ) було закрито у зв`язку з відсутністю в ліях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення (постанова Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2026 р. у справі № 761/4216/26).
Таким чином, на думку апелянта судом при винесенні рішення не було дотримано принципу всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності. Суд безпідставно відмовився розглядати та врахувати усі обставини справи в тому числі не встановив ініціатора конфлікту, не дослідив протиправну поведінку потерпілої, не врахував факти вчинення насильства щодо апелянта з боку ОСОБА_2 та здійснення самозахисту та необхідної оборони. 
Відтак, апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2026 року у справі № 761/4214/26 та закрити провадження у справі № 761/4214/26 на підставі пунктів 1, 4 статті 247 КУпАП.
У судовому засіданні апелянт підтримав апеляційну скаргу, уточнив межі перегляду постанови суду першої інстанції та просив закрити адміністративне провадження, на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП.
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_2 та її захисник - адвокат Погребняк Д.Є. заперечували щодо задоволення апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, проаналізувавши апеляційні доводи щодо необхідності закриття провадження у справі у зв`язку з відсутність події та складу адміністративного правопорушення (п.1 ч.1 ст.247 КУпАП), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 27.01.2026 р. о 08:50 год. в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно співмешканки ОСОБА_2 , а саме: штовхав, хапав за горло, руки, словесно ображав, погрожував фізичною розправою, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 173-2 ч.1 КУпАП.
В судовому засіданні ОСОБА_1 вину не визнав, просив закрити провадження у справі, зазначив, що 27.01.2026 р. відбувся словесний конфлікт з ОСОБА_2 , в ході якого він захищався та відштовхнув ОСОБА_2 зазначає, що саме ОСОБА_2 нанесла йому декілька ударів, а дій, які зазначені в протоколі він не вчиняв.
Потерпіла ОСОБА_2 та її захисник Погребняк Д.Є. підтримали протокол про адміністративне правопорушення, зазначили, що внаслідок дій, які мали місце 27.01.2026 р. ОСОБА_2 звернулась до міської клінічної лікарні, які встановили діагноз - забій м`яких тканин голови.
Таким чином, суд першої інстанції зазначив, що вина ОСОБА_1 у вчиненні зазначених дій підтверджується матеріалами справи, а саме:
- протоколом про адміністративне правопорушення від 27.01.2026 р. року серії ВАД №634609;
- рапортом працівників поліції, за яким між сторонами виник обопільний словесний конфлікт, під час якого погрожували один одному фізичною розправою, завдали фізичного болю під час штовханини;
- пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , якому підтверджуються обставини словесного конфлікту;
- довідкою №791 від 27.01.2026 р., за якою ОСОБА_2 зверталась в приймальне відділення Київської міської клінічної лікарні №12 з приводу забою м`яких тканин голови.
Відтак, судом першої інстанції було враховано наявність тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , які підтверджені медичною довідкою, словесний конфлікт між сторонами, який з огляду на характер висловлювань викликали у постраждалої особи ОСОБА_2 емоційну невпевненість та завдали шкоди її психічному здоров`ю.
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що обставини завдання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень та вчинення відносно нього домашнього насильства не можуть бути предметом розгляду даної справи. Вказані обставини повинні досліджуватись під час розгляду відповідних адміністративних матеріалів, в яких ОСОБА_1 є потерпілим.
Враховуючі дані обставини, суд першої інстанції визнав винним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосував адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі сорока неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн 00 коп. 
Враховуючи встановлені обставини справи та доводи апеляційної скарги (в межах п.1 ч.1 ст.247 КУпАП), апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до положень статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в даному випадку, передбаченого статтею 124 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.
Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Диспозицією ч.1 ст. 173-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, що тягне за собою накладення штрафу від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до десяти діб. 
Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства врегульовані Законом України «Про запобігання та протидію домашнього насильства» (далі - Закон).
У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Визначення поняття домашнього насильства також надано і у Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) відповідно до положень якої «домашнє насильство» означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч.1 ст.173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого. 
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона ст. 173-2 КУпАП полягає в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ст. 173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.
Пунктом 14 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, сексуального, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди.
Відповідно до виписаних у ст.ст. 252, 254, 255, 256 КУпАП положень, протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою на те особою про вчинення діяння (діянь), яке (які) містять ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, є найважливішим джерелом доказів у справах про адміністративні правопорушення. У ньому, крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час і суть адміністративного правопорушення.
З цього слідує, що протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів у справі, але й актом обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення.
Розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувається в межах протоколу про адміністративне правопорушення відносно конкретної особи, суд не має права у будь-який спосіб конкретизувати пред`явлене посадовою особою адміністративне обвинувачення та його змінювати, оскільки це суперечить загальним засадам судочинства, які передбачені ст.129 Конституції України, та буде порушенням права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на захист.
Так, колегія суддів вважає, що зміст протоколу відповідає диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зокрема, оскільки у ньому зазначено в яких конкретних діях ОСОБА_1 було вчинено фізичне та психологічне насильство, що, зокрема підтверджується довідкою №791 від 27.01.2026 р., за якою ОСОБА_2 зверталась в приймальне відділення Київської міської клінічної лікарні №12 з приводу забою м`яких тканин голови та поясненнями учасників конфлікту.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апелянта щодо неналежності оформлення протоколу про адміністративне правопорушення є необґрунтованими, оскільки не спростовуються жодними доказами та не вказують на не вірність дій працівниками поліції.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наведені вище докази підтверджують наявність обставин, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, та, які, містять ознаки правопорушення, визначені диспозицією ст.173-2 ч.1 КУпАП.
Щодо посилань апелянта на завдання останньому шкоди, як психологічного так і фізичного характеру, на думку колегії суддів такі не стосуються предмету даного розгляду та є предметом доказування в інших провадженнях, а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу даних обставин.
Також, посилання апелянта на наявність обопільного конфлікту, як наслідок відсутності складу правопорушення є необґрунтованими, оскільки в силу обставин та доказів вони не спростовують дії апелянта та наслідки конфлікту.
Всі інші доводи апелянта мають формальний характер та спрямовані на його ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення. Такі доводи апелянта не спростовують встановлених обставин того, що вінвчинив адміністративне правопорушення.
Крім того, оскільки апелянт під час розгляду апеляційної скарги уточнив свої вимоги в межах п. 1 ст. 247 КУпАП, то апеляційних суд надав оцінку доводам останнього лише в заявленій частині.
Враховуючи викладене, за результатами апеляційного перегляду справи про адміністративне правопорушення апеляційним судом не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовані.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.
Таким чином, апеляційний суд не встановив підстав для зміни або скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції, оскільки вона є законною, обґрунтованою та вмотивованою, та дійшов висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2026 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі сорока неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн 00 коп - залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2026 року - залишити без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 20 травня 2026 року.

Суддя: Р.В. Березовенко