ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/7307/24 пров. № А/857/11322/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Подлісна І.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 20 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області, Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову № 068018 від 19 листопада 2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 09.10.2024 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) в Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті було проведено рейдову перевірку транспортного засобу «ТАТА», р.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 на автомобільній дорозі М-19 км.318 Тернопільської області, в ході якої було виявлено порушення вимог ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» та абз. 3 ч.1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» та складено акт № 051541 від 09.10.2024 р. В подальшому під час розгляду зазначено акту, керівником Відділу державного нагляду (контролю) в Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті В. Сушко винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 19.11.2024 та накладено на нього штраф у розмірі 17 000 грн.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті № 068018 від 19 листопада 2024 року про застосування відносно ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач безпідставно притягнув позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, оскільки не встановив належним чином статус позивача як автомобільного перевізника. При цьому, матеріали справи підтверджують наявність товарно-транспортної накладної та інших документів, передбачених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому твердження про їх відсутність не знайшли свого підтвердження. Суд першої інстацнції зазначив, що відповідальність за статтею 60 Закону № 2344-ІІІ може бути застосована виключно до автомобільного перевізника, а не до власника чи користувача транспортного засобу.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Державна служба України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивач є власником транспортного засобу, який використовувався для перевезення вантажу, однак не надав жодних належних доказів передачі цього транспортного засобу в користування іншій особі, зокрема договору оренди, позички чи тимчасового реєстраційного талона. Вважає, що за відсутності таких документів саме позивач є автомобільним перевізником та несе відповідальність за дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт. Вказує, що під час перевірки були відсутні документи, передбачені статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», що є підставою для застосування адміністративно-господарського штрафу відповідно до статті 60 цього Закону. Крім того, наголошує, що процедура розгляду справи та притягнення позивача до відповідальності була дотримана: позивача належним чином повідомлено про розгляд справи, а постанова про накладення штрафу винесена та направлена у встановленому законодавством порядку.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області на підставі щотижневого графіка проведення рейдових перевірок від 07.10.2024 та направлення на рейдову перевірку № 005643 від 07.10.2024 проведено рейдову перевірку (перевірку на дорозі) на А/Д М-19 318 км, Тернопільська область.
09.10.2024 при проведенні рейдової перевірки (перевірки на дорозі), перевірено транспортний засіб марки ТАТА н.з. НОМЕР_1 свідоцтво реєстрації НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , посвідчення водія НОМЕР_3 . Відповідно наданого свідоцтва реєстрації транспортного засобу власник – ОСОБА_1 . Також надано товарно-транспортну накладну від 09.10.2024 № 09/10, відповідно до якої на момент перевірки здійснювалося перевезення вантажу. Вказаним транспортним засобом здійснювалися вантажні перевезення, однак товарно-транспортної накладної на вантаж заповненої належним чином для проведення перевірки надано не було. У наданій ТТН відсутні відомості про автомобільного перевізника.
Під час перевірки встановлено:
- транспортний засіб марки ТАТА н.з. НОМЕР_1 , відповідно до пункту F.1 свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 повна маса транспортного засобу становить 7 250 кг;
- автомобільний перевізник не забезпечив водія протоколом перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, водій не веде облік режиму праці та відпочинку.
- відсутня ТТН на вантаж, оформлена належним чином.
Зважаючи на виявлене порушення, а саме відсутність ТТН та індивідуальної контрольної книжки водія, було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № АР025483 від 20.09.2024.
В акті зафіксовано порушення вимог абз.3 ч.1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст. 48 цього Закону .
Водій ознайомився з актом перевірки, будь-яких зауважень чи заперечень не надав.
В подальшому під час розгляду зазначеного акту, керівником Відділу державного нагляду (контролю) в Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті В. Сушко винесено постанову про застосування адміністративно - господарського штрафу від 19.11.2024 р. та накладено штраф у розмірі 17 000 грн відносно ОСОБА_1 .
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі – Положення).
Відповідно до пункту 1 Положення, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Пунктом 4 Положення передбачено, що основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі – автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті.
У відповідності до абзацу 1 пункту 8 Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2021 р. № 1579-р «Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби України з безпеки на транспорті» утворені територіальні органи Державної служби України з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком, зокрема, Відділ державного нагляду (контролю) у Тернопільській області.
Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) здійснює функції з управління автомобільними дорогами загального користування та має право вимагати дотримання законодавчих та нормативних актів з питань дорожнього руху.
Згідно до ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» документами, на підставі яких виконуються вантажні перевезення є:
для автомобільного перевізника – документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія – посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
При оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити:
дата і місце складання;
вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);
автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення;
вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);
транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/ напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто;
пункти завантаження і розвантаження.
Абзацом 3 ч.1 ст.60 Закону № 2344-ІІІ визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. При цьому, ключовим питанням в межах розгляду даної справи є встановлення факту наявності у позивача статусу автомобільного перевізника в розумінні ЗУ «Про автомобільний транспорт».
У постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 600/1407/22-а за схожих обставин справи Верховний Суд зауважив на тому, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону № 2344.
Таким чином, відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону № 2344, автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
При цьому, відомості щодо перевізника зазначаються в товарно-транспортній накладній, яка надається працівникам Укртрансбезпеки для перевірки, оскільки під час руху основним документом, який надає відомості про автомобільного перевізника і про перевезення вантажу, є товарно-транспортна накладна, яка використовується для внутрішніх перевезень в межах України.
Згідно з ч.1,2 ст.50 Закону № 2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).
Відповідно до пп.пп.3.1-3.5 п.3 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363 (далі – Правила № 363), договори про перевезення вантажів автомобільним транспортом укладаються між фізичними та юридичними особами, які здійснюють автомобільні перевезення вантажів на комерційній основі (надалі – Перевізники), та вантажовідправниками або вантажоодержувачами (надалі – Замовники).
Договір про перевезення вантажів може укладатися Перевізником з посередницьким підприємством, яке користується правами та несе обов`язки і відповідальність, що передбачені для вантажовідправників і вантажоодержувачів.
Ініціативу про встановлення договірних стосунків для перевезення вантажів автомобільним транспортом може виявити як Перевізник, так і вантажовідправник (вантажоодержувач) – майбутній Замовник.
За пп.пп.11.1, 11.3, 11.5 п.11 Правил перевезення вантажів, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Водночас, в силу вимог п.1.4 Положення № 340 це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються, зокрема, фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.
Верховний Суд, аналізуючи наведені положення законодавства у постанові від 19.10.2023 року у справі № 640/27759/21 зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
У постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена ст.60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постановах від 12.10.2023 року у справі № 280/3520/22 та від 21.03.2024 року у справі № 240/10400/23.
Тобто, положення ст.60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 року у справі № 620/18215/21).
При цьому, на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб неможливо визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні ч.1 ст.60 Закону № 2344-111 має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.
У постанові від 23.08.2023 року у справі № 600/1407/22-а за схожих обставин справи Верховний Суд зауважив на тому, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (ст.ст.33, 50 Закону № 2344-III). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої ч.1 ст.60 Закону № 2344-III.
Судом першої інстанції встановлено, що в ході проведення ознайомлення з матеріалами які отримані в ході складання акту № 051541 від 09.10.2024 для ознайомлення надано належним чином завірену копію ТТН № 09/10 від 09.10.2024 (додаток 7 до Правил вантажів автомобільним транспортом в Україні). Згідно вказаної ТТН замовником та вантажоодержувачем є фізична особа ОСОБА_2 , вантажовідправником є ФОП ОСОБА_3 .
З огляду на вказане, твердження скаржника про відсутність документів визначених ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» не відповідають дійсності, оскільки на момент розгляду постанови у відповідача були відомості про наявність зазначеної товаро-транспортної накладної.
Таким чином, відповідач безпідставно притягнув позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, оскільки не встановив належним чином статус позивача як автомобільного перевізника.
Колегія суддів враховує доводи позивача у позовній заяві про те, що 09.10.2024 громадянин ОСОБА_2 здійснював перевезення транспортним засобом «ТАТА» р.н.з. НОМЕР_1 для власних потреб залишки дерев`яної сировини, які перевозив з с. Нижні Лубянки, Тернопільського району, Тернопільської області до свого місця проживання за адресою с. Великі Бірки, Тернопільського району. 
Як встановлено із вищевказаної ТТН, вказане перевезення дерев`яної сировини гр. ОСОБА_2 здійснював в особистих цілях, вказана накладна не містить інформації, що перевізником є ОСОБА_1 , тому ОСОБА_1 не є автомобільним перевізником в розумінні ЗУ «Про автомобільний траснопорт».
Таким чином, відповідач, приймаючи постанову про застосування адміністративно – господарського штрафу діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб визначені чинним законодавством
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною та скасування постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті № 068018 від 19 листопада 2024 року про застосування відносно ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000 грн.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року у справі № 500/7307/24 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар