П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/13725/25	

Головуючий в 1 інстанції: Мороз А.О.
Дата і місце ухвалення: 29 січня 2026 року, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №400/13725/25 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 03.12.2025 у виконавчому провадженні №79600837 про накладення штрафу у розмірі 5100 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що постанова про накладення штрафу винесена правомірно, оскільки боржником не виконано вимоги виконавчого документа у встановлений законом строк, а державний виконавець діяв у межах наданих повноважень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Апелянт вказує, що відсутність фінансування не звільняє боржника від обов`язку виконати судове рішення, а тому не є підставою для уникнення відповідальності у вигляді штрафу.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про порушення порядку повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, 

оскільки відповідні документи направлялися у встановленому законом порядку.
З огляду на викладене, апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
З урахуванням неприбуття учасників справи, належного їх повідомлення про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч.1 ст. 311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі №400/301/25 визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, а також за період з 01 січня 2023 року по 20 травня 2023 року без врахування розміру прожиткового мінімуму. Зазначеним рішенням також зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення, а також виплачених за відповідні періоди матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення та премій із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на відповідні дати. 
16 жовтня 2025 року Миколаївським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист у справі №400/301/25, який стягувачем ОСОБА_1 пред`явлено до примусового виконання.
17 листопада 2025 року Заводським відділом державної виконавчої служби у місті Миколаєві відкрито виконавче провадження №79600837 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.
Копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 листопада 2025 року направлено боржнику рекомендованим поштовим відправленням 18 листопада 2025 року за адресою, зазначеною у виконавчому листі, та, згідно з даними поштового повідомлення, вручено адресату 21 листопада 2025 року.
03 грудня 2025 року стягувач ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця із заявою про невиконання рішення суду.
Того ж дня, 03 грудня 2025 року державним виконавцем складено акт про невиконання боржником рішення суду.
На підставі зазначеного акта 03 грудня 2025 року державним виконавцем винесено постанову у виконавчому провадженні №79600837 про накладення на Військову частину НОМЕР_1 штрафу у розмірі 5100 грн за невиконання судового рішення.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що накладення штрафу відповідно до статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» можливе лише у разі невиконання боржником судового рішення без поважних причин, тоді як матеріалами справи підтверджується, що Військовою частиною НОМЕР_1 вживались заходи, спрямовані на виконання рішення суду, зокрема здійснення необхідних розрахунків та звернення щодо виділення фінансування, а невиконання рішення у встановлений строк було зумовлено відсутністю достатнього бюджетного фінансування, тобто обставинами, які не залежали від волі позивача та об`єктивно унеможливлювали своєчасне виконання судового рішення, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для накладення штрафу та про наявність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій визначених цим Законом органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень та проводяться на підставах, у межах повноважень і у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих документів, зокрема виконавчих листів, що видаються судами на підставі судових рішень у передбачених законом випадках.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених законом випадках на приватних виконавців.
Відповідно до статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснювати заходи примусового виконання у спосіб і в порядку, визначені виконавчим документом та законом.
Отже, державний виконавець зобов`язаний діяти відповідно до змісту виконавчого документа та не наділений повноваженнями змінювати спосіб чи порядок виконання рішення, визначений судом.
Відповідно до статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа. За рішенням немайнового характеру у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про необхідність виконання боржником рішення протягом десяти робочих днів, крім випадків негайного виконання.
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, визначений статтею 63 Закону №1404-VIII.
За змістом цієї норми виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 Закону №1404-VIII, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання рішення без поважних причин виконавець виносить постанову про накладення штрафу, в якій зазначає вимогу виконати рішення у додатковий строк та попередження про кримінальну відповідальність.
Статтею 75 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, яке зобов`язує боржника виконати певні дії, на боржника - юридичну особу накладається штраф у розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлюється новий строк виконання.
Таким чином, відповідальність за невиконання судового рішення настає за наявності сукупності умов: невиконання рішення у встановлений строк, відсутності поважних причин такого невиконання та встановлення цього факту державним виконавцем у межах виконавчого провадження.
Поважними причинами невиконання рішення можуть бути лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з істотними перешкодами для виконання рішення та підтверджені належними доказами.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання, а держава забезпечує його виконання у визначеному законом порядку.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі №400/301/25 Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано здійснити не лише перерахунок, а й виплату ОСОБА_1 сум грошового забезпечення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення та премій за визначені судом періоди, що свідчить про покладення на боржника обов`язку майнового характеру.
Отже, зміст судового рішення передбачав досягнення конкретного результату, а саме фактичне отримання стягувачем належних йому грошових коштів, а не лише проведення внутрішніх розрахунків чи направлення звернень щодо фінансування.
Матеріалами справи підтверджується, що станом на дату винесення постанови про накладення штрафу рішення суду у частині виплати грошових коштів виконано не було, а стягувач належних сум не отримав.
Посилання позивача на відсутність достатнього бюджетного фінансування не може бути безумовною підставою для звільнення від обов`язку виконати судове рішення, оскільки питання планування, розподілу та отримання бюджетних асигнувань належать до сфери внутрішньої організації діяльності самого боржника та не можуть покладатися на особу, право якої підтверджене судовим рішенням, що набрало законної сили.
Колегія суддів враховує, що позивач є суб`єктом владних повноважень та юридичною особою публічного права, на яку покладено обов`язок діяти добросовісно та забезпечувати належне виконання судових рішень, у тому числі шляхом своєчасного вжиття необхідних організаційних і фінансових заходів.
Саме по собі направлення запитів чи звернень щодо виділення коштів, за відсутності фактичного виконання рішення суду, не свідчить про належне виконання обов`язку, встановленого виконавчим документом, та не усуває наслідків невиконання рішення у встановлений строк.
Суд також бере до уваги, що рішення у даній справі стосувалося виплати грошового забезпечення військовослужбовцю, тобто коштів, які мають соціальний характер та є джерелом матеріального забезпечення особи, а тому їх невиплата безпосередньо порушує майнові права стягувача.
Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 листопада 2025 року у справі №260/9788/23, відповідно до якої умовою для накладення штрафу у виконавчому провадженні є невиконання боржником судового рішення без поважних причин, а поважними можуть визнаватися лише обставини, які об`єктивно унеможливили виконання рішення.
Також Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2023 року у справі №500/5748/21 зазначив, що відсутність бюджетних коштів не може розглядатися як універсальна підстава для невиконання судового рішення суб`єктом владних повноважень.
Європейський суд з прав людини у справах Hornsby v. Greece, Burdov v. Russia, Voytenko v. Ukraine наголосив, що право на суд включає стадію виконання рішення, а держава не вправі посилатися на бюджетні труднощі як виправдання його невиконання.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що державний виконавець правомірно встановив факт невиконання рішення суду без поважних причин та обґрунтовано виніс постанову про накладення штрафу.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Доводи позивача щодо неналежного повідомлення про відкриття виконавчого провадження колегія суддів відхиляє, оскільки матеріалами справи підтверджується направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням за адресою боржника, зазначеною у виконавчому листі, та її вручення адресату 21 листопада 2025 року, що відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити нове рішення.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 317 КАС України підставою для скасування судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №400/13725/25 скасувати.
Ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук