12.05.26
22-ц/812/865/26
Провадження № 22-ц/812/865/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
12 травня 2026 року м. Миколаїв
справа №  489/8955/25
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В. 
суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.,
переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна Кредитна Компанія» до ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна Кредитна Компанія» на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 17 лютого 2026 року під головуванням судді Коваленка І.В., повне судове рішення складено цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальна Кредитна Компанія» (далі – ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позивач зазначав, що 22 вересня 2019 року між ТОВ «Прості кредитні рішення» та ОСОБА_1 був укладений Договір про споживчий кредит №КК201992200441, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику кредит у сумі 10000 грн. строком до 21 січня 2020 року включно зі сплатою винагороди у розмірі 2400 грн щомісяця. 
Право вимоги за вказаним договором відповідно до укладеного договору про відступлення права вимоги № 20210114 між ТОВ «Прості кредитні рішення» та ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» від 16 жовтня 2025 року за №16/10/25 - перейшло до ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія».
Відповідач умови кредитного договору не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 30897 грн 95 коп., що складається з: 10000 грн 00 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 9600 грн 00 коп. – заборгованість за винагородою за користування кредитом; 3087 грн 00 коп. – заборгованість за пенею; 8210 грн 95 коп. – заборгованість за інфляційними втратами, яку позивач просив стягнути. Також просив стягнути 5000 грн витрат на правову допомогу.
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Зачепіло З.Я. - позов не визнала, просила застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Також зазначала, що позивачем не надано будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів перерахування кредитних коштів позичальнику, а надана довідка ТОВ «Платежі онлайн» № 7848/05 від 20.05.2025 не є належним доказом отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки не містить повної інформації про номер банківської картки або номер банківського рахунку. Тому, через відсутність належних і допустимих доказів позов є необґрунтованим. Щодо стягнення позивачем комісії на підставі пункту 2.5 кредитного договору то умови про нарахування такої винагороди є нікчемними в силу частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Від ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» надійшла відповідь на відзив в якій позивач вказав на безпідставність аргументів представника відповідача, які направлені на уникнення відповідача від відповідальності. Так, факт надання відповідачу кредитних коштів підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі онлайн», водночас відповідач не надав доказів сплати грошових коштів на погашення кредитної заборгованості. Комісійна винагорода передбачена договором та фактично виконує функцію відсотків за користування грошовими коштами незалежно від її формального найменування. Також вказав, що строк позовної давності Товариством не пропущений.
Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів перерахування кредитних коштів відповідачу, а саме первинних бухгалтерських документів, а розрахунок заборгованості в розумінні приписів закону не може бути беззаперечним доказом виконання кредитором зобов`язань щодо перерахування кредитних коштів.
В апеляційній скарзі ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія», посилаючись на незаконність рішення суду, просило його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути понесені судові витрати.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначало, що підписавши договір про споживчий кредит № КК201992200441 від 22.09.2019 року, відповідач погодився з усіма його умовами, зокрема, й щодо сплати процентів, розмір якої визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору. Договір про споживчий кредит № КК201992200441 від 22.09.2019 року або його окремі положення недійсними не визнавалися, отже умови договору, в тому числі й щодо сплати відсотків, є обов`язковими для виконання позичальником. Факт надання відповідачу кредитних коштів підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі онлайн» про перерахування коштів за кредитним договором № КК201992200441 від 22.09.2019 р. Зазначена інформаційна довідка містить дані про суму, дату, час та номер картки отримувача, яка належить ОСОБА_1 , що підтверджено його підписом на другій сторінці кредитного договору. Маючи доступ до власного банківського рахунку, відповідач не надав суду доказів неотримання кредитних коштів. При цьому, суд першої інстанції прийняв до уваги лише посилання відповідача на недоведеність факту перерахування грошових коштів, проігнорувавши аргументи позивача, що є порушенням принципів змагальності та рівності сторін. Доводи відповідача про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості вважає безпідставними, оскільки на його спростування відповідач не надав власного розрахунку.
Також відповідач надав клопотання про витребування у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформації про належність банківської картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 та зарахування на вказану картку грошових коштів в розмірі 10000 грн за договором № КК201992200441 від 22.09.2019 р.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Зачепіло З.Я. - просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Зазначала, що позивачем не надано будь-яких належних доказів, які б підтверджували підписання кредитного договору ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором та доказів перерахування кредитних коштів за вказаним договором (платіжного доручення, меморіального ордеру, виписки з банківського рахунку), а надана довідка ТОВ «Платежі онлайн» № 7848/05 від 20.05.2025 не є належним доказом, оскільки не містить ні власника рахунку-карти, ні даних про здійснені операції, не містить повного номеру картки, відтак неможливо ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу. Тому вважає, що позов є недоведеним та необґрунтованим. Крім того адвокат Зачепіло З.Я. заперечувала щодо клопотання позивача про витребування доказів, оскільки позивачем не виконано обов`язку, що передбачений ч. 4 ст. 83 ЦПК України, а згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. 
Щодо клопотання апелянта про витребування доказів колегія суддів дійшла наступного.
Частиною третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У заявленому до апеляційного суду клопотанні про витребування доказів ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» не навело доводів на підтвердження неможливості подати таке клопотання суду першої інстанції.
Наведене є підставою для відмови у задоволенні клопотання представника апелянта про витребування доказів.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 22.09.2019 року між ТОВ «ПРОСТІ КРЕДИТНІ РІШЕННЯ» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №КК201992200441, за умовами якого Товариство надає відповідачу кредит на суму 10 000 грн, а останній зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов Договору. 
Згідно з п. 2.2. договору строк кредиту з 22.09.2019 р. – 21.01.2020 р. включно.
Відповідно до п. 2.3 договору відсоткова ставка (фіксована) – 0% річних.
Пункт 2.5.Договору передбачає щомісячну винагороду за надання кредиту у розмірі 2400 грн.
Відповідно до пункту 2.6 договору остаточне погашення кредиту повинно бути у розмірі 19 600,00 гривень, дата останнього погашення заборгованості має бути не пізнішою ніж 21.01.2020 року.
Кредит надається шляхом зарахування грошових коштів на платіжну картку позичальника № НОМЕР_2 ( п. п. 2.8 Договору).
Пунктом 3.1 Договору передбачено, що позичальник зобов`язується забезпечити повне та своєчасне повернення позики та сплату плати за Договором, а також дотримання всіх покладених на нього зобов`язань.
Пунктом 3.2 Договору визначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує кредитодавцю пеню, розмір якої зазначений у Додатку №1 до цього Договору та винагороду за користування кредитом, розмір якої зазначений в пунктах 2.4-2.5 цього Договору.
Відповідно до пункту 4.1 Договору він є укладеним з моменту підписання сторонами та набуває чинності з моменту перерахування суми кредиту на платіжну картку позичальника, та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором.
Судом першої інстанції також було встановлено, що договір підписано відповідачем особистим підписом. Із підписанням договору відповідач ОСОБА_1 підтвердив, що номер картки № НОМЕР_2 вказав вірно і дана картка належить йому, що скріпив своїм підписом.
До підписання кредитного договору відповідач ознайомився і підписав Паспорт споживчого кредиту і Графік погашення кредиту, в якому зазначено, що він є Додатком № 1 до кредитного договору, а також Анкету позичальника, яка містить його особисті дані, місце роботи та розмір отриманого щомісячного доходу. 
Також позивачем було додано до позову фото відповідача, який в руках тримає картку АТ КБ "ПриватБанк" № НОМЕР_2 .
Факт укладення кредитного договору, його особистого підписання та належність кредитної картки, зображеної на фото, номер якої збігається із номером, вказаним в кредитному договору та інформаційній довідці ТОВ "Платежі онлайн", відповідач у відзиві на позовну заяву не оспорював.
14 січня 2021 року між ТОВ «Прості кредитні рішення» та ТОВ «Універсальна кредитна компанія» укладено договір відступлення права вимоги № 20210114, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги до боржників зазначених у Додатку № 1, що належить первісному кредитору на підставі основних договорів, а новий кредитор зобов`язується прийняти зазначене вище право вимоги та перерахувати первісному кредитору кошти у сумі ціни відступлення.
Відповідно до витягу реєстру боржників до договору факторингу № 20210114 від 14 січня 2021 року ТОВ «Універсальна кредитна компанія» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №КК201992200441 від 22 вересня 2019 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів перерахування кредитних коштів відповідачу, а саме первинних бухгалтерських документів.
Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком з огляду на нижчевикладене.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до змісту частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18) (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
На підтвердження виконання кредитором своїх зобов`язань за вказаним договором позивач надав інформаційну довідку ТОВ «Платежі онлайн» від 20.05.2025 року, згідно якої ТОВ «Платежі онлайн»  як технологічний оператор платіжних послуг повідомляє юридичну особу торговця ТОВ «ПРОСТІ КРЕДИТНІ РІШЕННЯ», що на сайті Торговця через платіжний сервіс «Platon» 22.09.2019 о 14:59:01 була проведена успішна транзакція - виплата кредиту згідно договору №КК201992200441 на платіжну картку НОМЕР_3 , емітовану АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на суму 10 000 грн. (а.с. 13).
Зазначений номер картки майже повністю співпадає з реквізитами номеру платіжної картки, яка зафіксована у п. 2.8 та розділі 5 кредитного договору №№КК201992200441.
Відповідач, заперечуючи проти наданих позивачем доказів, клопотань щодо перевірки належності банківського рахунку, на який вказані кошти були перераховані, не заявляв. 
Доказів, які б заперечували факт перерахування ТОВ «ПРОСТІ КРЕДИТНІ РІШЕННЯ» кредитних коштів відповідачу, зокрема перерахування цих коштів не на його рахунок, останнім не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). 
Враховуючи наведені положення закону та зміст долучених позивачем доказів, колегія суддів вважає, що позивачем доведений факт виконання кредитором ТОВ «ПРОСТІ КРЕДИТНІ РІШЕННЯ» свого обов`язку за кредитним договором №КК201992200441 щодо перерахування коштів на рахунок відповідача в обумовленому кредитним договором розмірі.
За такого, висновок суду про недоведеність цього факту суперечить наявним у справі доказам.
Між тим жодних доказів на підтвердження виконання відповідачем своїх обов`язків за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів матеріали справи не містять. 
Таким чином, суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10 000 грн..
Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за щомісячною винагородою, пенею, інфляційними втратами, то колегія суддів виходить з наступного.
Так, на підтвердження розміру заборгованості за щомісячною винагородою, пенею, інфляційними втратами позивач подав до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до відомостей якого заборгованість відповідача за кредитним договором становить 30897,95 грн., що складається з: 10 000 грн 00 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 9600 грн 00 коп. – заборгованість за процентами, винагородою за користування кредитом; 3087 грн 00 коп. – заборгованість за пенею; 8210 грн 95 коп. – інфляційні втрати за період з 22.01.2020 до 31.08.2025 року.
У позовні заяві ТОВ «Універсальна кредитна компанія» також зазначало, що фактично за умовами кредитного договору відсутні відсотки за користування кредитними коштами, натомість сторони при укладені договору погодили саме щомісячну комісійну винагороду, яка є більш зрозумілою для боржника та фактично виконує функцію відсотків за користування кредитними коштами.
Проте колегія суддів не погоджується з доводами позивача, що визначена пунктом 2.5 Договору щомісячна винагорода за надання кредиту у розмірі 2400 грн. є відсотками за користування кредитними коштами, оскільки це суперечить умовам укладеного між ТОВ «ПРОСТІ КРЕДИТНІ РІШЕННЯ» та відповідачем кредитного договору, згідно п. 2.3 якого сторони Договору погодили, що відсоткова ставка (фіксована) становить 0 % відсотків.
Крім того, враховуючи, що у вказаному кредитному договорі не зазначено погодженого з відповідачем переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, що надаються позичальнику та за які ТОВ «ПРОСТІ КРЕДИТНІ РІШЕННЯ» встановлена щомісячна комісія - винагорода за надання кредиту у розмірі 2400 грн., то положення пункту 2.5 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати таку комісійну винагороду є нікчемними відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Викладене відповідає висновкам Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21, які відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
З урахуванням викладеного вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за винагородою за користування кредитом у розмірі 9600 грн – не підлягає задоволенню.
Щодо вимог позивача про стягнення пені, то слід зазначити наступне.
Так, обґрунтовуючи вимоги про стягнення пені, позивач посилається на пункт 7 Паспорту споживчого кредиту, яким передбачена пеня в розмірі 0,07% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, та яка не може бути більшою за 15% суми простроченого платежу.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 зазначав, що суду потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
У Паспорті споживчого кредиту, на який посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної у цьому Паспорті споживчого кредиту (а.с. 11) 
За такого не можна вважати, що викладені у наданому позивачем Паспорті споживчого кредиту сторонами узгоджені конкретні умови кредитування.
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді наслідки прострочення виконання зобов`язання, яка встановлена у формі сплати пені у розмірі 0,07% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, зазначеній у Паспорті споживчого кредиту, з яких виходив позивач, розраховуючи заборгованість ОСОБА_1 .
З урахуванням наведеного, підстави для задоволення позову в частині стягнення 3087 грн. пені відсутні.
Щодо стягнення інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України, то апеляційний суд зазначає таке.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з тим п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу , пені) за таке прострочення . Установити , що неустойка (штраф , пеня) та інші платежі , сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання , часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) .
За такого вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 23 лютого 2022 року до 31 серпня 2025 року - в період коли існувала законодавча заборона їх нарахування - є необґрунтованими.
Разом із тим, колегія суддів вважає, що позивач має право на стягнення інфляційних втрат за період з 22 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року, що становить 1864,40 грн.
З огляду на викладене всього з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» підлягає стягненню 11864 грн 40 коп. (10000 грн 00 коп. + 1864 грн 40 коп.).
За такого, оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, що призвело до передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відповідно до п. 3 ч. 1 ст.376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Доводи представника відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що позивачем не надано будь-яких належних доказів, які б підтверджували підписання кредитного договору відповідачем одноразовим ідентифікатором, - не заслуговують на увагу, оскільки правочин був вчинений у письмовій формі та підписаний особистим підписом ОСОБА_1 , що відповідає вимогам ст. 207 ЦК України, підписання та укладання кредитного договору відповідач у суді першої інстанції не оспорював, доказів укладання кредитного договору не ним, а іншою особою, не надавав. 
З приводу доводів представника відповідача у відзиві на позовну заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності, слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Разом із тим, відповідно до пункту 12 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року.
Початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання 02 квітня 2020 року чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".
Подібний правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.
Крім того, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Лише з 04 вересня 2025 року згідно із Законом України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" № 4434-IX від 14 травня 2025 року пункт 19 було виключено з Перехідних положень ЦК України та відновлено дію положень щодо позовної давності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Таким чином, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо позовних вимог ТОВ «Універсальна Кредитна компанія» про стягнення заборгованості не спливла, то цей строк унаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану (до 29 січня 2024 року), подальшого (з 30 січня 2024 року) зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану, та відновлення лише з 04 вересня 2025 року (менш ніж за два місяці до подачі позову- 31.10.2025 року) - не є пропущеним. 
Отже підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.
Відповідно до ч. 1, 13 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на викладені вимоги закону, пропорційно до частини задоволених позовних вимог (38,39%)з відповідача на користь позивача підлягає стягненню відшкодування судового збору за позовну заяву у розмірі 929 грн 95 коп. та за апеляційну скаргу в розмірі 1115 грн 95 коп., а всього 2045 грн 90 коп.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції було надано копію договору про надання правової допомоги від 22 липня 2025 року, укладеного між ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» та адвокатом Мальцевим В.П., предметом якого є надання адвокатом правової допомоги. Згідно п. 3.1. цього договору за надані послуги замовник сплачує адвокату гонорар, в розмірі визначеному сторонами окремими додатковими угодами та/або рахунками-фактурами із зазначенням у них видів та обсягу послуг. Також надано рахунок № 05-7/2025 від 25 липня 2025 року на суму 5000 грн за послугу складання процесуальних документів а також здійснення юридичного супроводу захисту інтересів клієнта щодо стягнення заборгованості у суді першої інстанції з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» та платіжну інструкцію № 102 від 25 липня 2025 року.
Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, від ОСОБА_1 не надходило.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції на користь позивача в розмірі 1919 грн 50 коп., тобто відповідно до п. 3 ч. 2 статті 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна Кредитна Компанія» задовольнити частково.
Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2026 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна Кредитна Компанія» про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна Кредитна Компанія» (ЄДРПОУ 42121061) заборгованість за договором про споживчий кредит №КК201992200441 від 22 вересня 2019 року у загальному розмірі 11864 грн 40 коп. (одинадцять тисяч вісімсот шістдесят чотири гривні сорок копійок), з яких 10000 грн 00 коп - заборгованість за тілом кредиту, 1864 грн 40 коп. - інфляційні втрати.
Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна Кредитна Компанія» (ЄДРПОУ 42121061) 2045 грн 90 коп. (дві тисячі сорок п`ять гривень дев`яносто копійок) відшкодування судового збору за суд першої та апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна Кредитна Компанія» (ЄДРПОУ 42121061) витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 1919 грн 50 коп. (одна тисяча дев`ятсот дев`ятнадцять гривень п`ятдесят копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 12 травня 2026 року.