ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 м.Дніпро 
Справа № 908/2519/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Кошлі А.О., суддів: Демчини Т.Ю., Стефанів Т.В.,
за участі:
секретаря судового засідання: Кахикало А.С.
представника позивача – Харламов Д.І.
представника відповідача (апелянт) – Залізняк І.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 (у складі судді: Ярешко О.В.) у справі № 908/2519/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Камелот Прайм» 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» 
про стягнення 1 252 978,14 грн.
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад змісту рішення господарського суду першої інстанції:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Камелот Прайм» (позивач) звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовною заявою (вих. № б/н від 19.08.2025) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» (відповідач, апелянт) про стягнення 1 252 978,14 грн заборгованості з орендної плати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у 2023– 2025 роках здійснював оплату орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 15.02.2022 частково, зокрема без урахування збільшення суми на індекс інфляції, що передбачено пп. 4.1.1– 4.1.3 п. 4.1 зазначеного договору. Договір оренди було розірвано сторонами 07.04.2025 на підставі договору про розірвання, посвідченого нотаріально. Згідно з пунктом 3 договору про розірвання, сторони домовились, що з 01.03.2025 до моменту розірвання договору орендна плата не нараховується та не сплачується. Позивач зазначав, що заборгованість відповідача становить 1 252 978,14 грн, з яких: 115 200,00 грн — за 2023 рік, 846 487,20 грн — за 2024 рік, 291 290,94 грн — за січень–лютий 2025 року.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» (вул. Червона, буд. 34, м. Запоріжжя, 69010, код ЄДРПОУ 41696968) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Камелот Прайм» (вул. Моторобудівників, буд. 58, м. Запоріжжя, 69068, код ЄДРПОУ 43619103) суму 1 252 978,14 грн та 18 794,67 грн судового збору.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що сторонами у договорі оренди від 15.02.2022 передбачено чітке визначення розміру орендної плати та порядок її щорічного зростання відповідно до пп. 4.1.1– 4.1.3 п. 4.1 договору. 
Суд зазначив, що для визначення орендарем місячної орендної плати, враховуючи загальнодоступність офіційних даних про індекс інфляції, не потребується ані рахунків орендодавця, ані актів. Рахунок на оплату не є первинним документом у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а є документом, який містить лише платіжні реквізити, і його ненадання чи надання з помилками щодо суми не звільняє платника від обов`язку оплатити послуги у сумі, визначеній договором. 
Суд першої інстанції констатував, що матеріали справи не містять укладених між сторонами та посвідчених нотаріально додаткових угод до договору оренди щодо зміни розміру орендної плати у бік її зменшення. Суд зазначив, що приймати від відповідача сплату частини орендної плати без її інфляційного збільшення було правом позивача відповідно до ст. 529 ЦК України, і не вбачив у діях позивача суперечливої поведінки. 
Господарським судом критично оцінено акти здачі-прийняття робіт (послуг) та акт звірки взаємних розрахунків, зазначивши, що між сумами у рахунках та в актах існують розбіжності, а зазначення в актах про відсутність претензій не спростовує висновків суду щодо визначення суми та порядку розрахунку орендної плати саме у договорі оренди. Суд також не погодився з твердженням відповідача про неможливість індексації орендної плати у 2024 році через те, що індекс інфляції за 2023 рік становив 105,1%, зазначивши, що незастосування взагалі індексу інфляції, у разі якщо він за рік буде меншим ніж 110%, договором не передбачено.
Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм», в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/2519/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Камелот Прайм» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» про стягнення 1 252 978,14 грн відмовити у повному обсязі.
Зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги 
Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково визнав положення п. 4.1.2 договору оренди такими, що дозволяють однозначно визначити «базовий» розмір орендної плати. Договір не містить визначення поняття «базовий розмір орендної плати» та не визначає механізму його обчислення у майбутніх періодах. Зокрема, договір не встановлює, чи є «базовим» розміром сума 41 000 грн, чи «базовий» розмір формується заново кожного року з урахуванням попередніх індексацій, чи може він перевищувати початковий платіж у рази. Відсутність визначеної методики, на думку апелянта, суперечить ст. 628, 629 ЦК України та не дозволяє застосувати положення п. 4.1.2 у спосіб, сумісний із принципом правової визначеності та справедливості.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції неправильно застосував п. 4.6 договору, який встановлює двоступеневу конструкцію визначення обов`язку зі сплати орендної плати: первинний механізм - сплата за рахунком орендодавця, та резервний — самостійне визначення суми на підставі умов договору лише за відсутності рахунку. Оскільки позивач регулярно виставляв рахунки на конкретні суми, а відповідач їх оплачував, у відповідача не виникало обов`язку здійснювати самостійний розрахунок орендної плати чи доплачувати суми, не зазначені в рахунках. Апелянт зазначає, що позивач до моменту пред`явлення позову не звертався до відповідача із будь-якими вимогами чи претензіями щодо сплати «заборгованості», яка не охоплювалася раніше виставленими рахунками, а тому строк виконання таких зобов`язань навіть не настав. Спроба позивача «заднім числом» донарахувати різницю фактично означає зміну умов договору в односторонньому порядку та порушення принципів добросовісності.
Апелянт вказує на невизначеність порядку застосування різних методів індексації, передбачених пп. 4.1.1, 4.1.2 та 4.1.3 договору, які встановлюють три окремі та відмінні між собою способи коригування орендної плати: індексацію на офіційний індекс інфляції (п. 4.1.1), збільшення на фіксовану суму 55 000 грн із подальшою індексацією (п. 4.1.2) та фіксоване підвищення на 10% або 15% залежно від рівня інфляції (п. 4.1.3). Договір не встановлює правила їх черговості, взаємовиключності чи кумуляції. Обраний судом першої інстанції підхід фактично поєднує кілька методів одночасно, чого текст договору не передбачає. Крім того, апелянт зазначає, що п. 4.1.3 договору передбачає можливість застосування формули лише у випадку, якщо індекс інфляції за попередній календарний рік становитиме мінімально 110%, тоді як у 2023 році сукупний індекс інфляції становив 105,1%, що виключає можливість застосування передбаченого цим пунктом механізму індексації. Суд першої інстанції, зазначивши, що «незастосування взагалі індексу інфляції, у разі, якщо він за рік буде меншим ніж 110%, договором не передбачено», фактично здійснив не тлумачення умов договору, а їх зміну та доповнення. Апелянт також звертає увагу, що мотивувальна частина рішення не містить пояснень щодо джерел походження показників 5,08% та 11,98%, застосованих судом при розрахунку, що свідчить про довільність таких розрахунків.
Апелянт наголошує на непропорційності та економічній абсурдності застосування індексаційної формули п. 4.1.2 у довгостроковому періоді. Підхід суду першої інстанції призводить до геометричного зростання орендної плати (2023 — 105 600,00 грн/міс; 2024 — 168 764,59 грн/міс; 2025 — 250 572,04 грн/міс) з прогнозованим виходом на понад 1 000 000,00 грн/міс до завершення строку договору. При цьому п. 1.7 договору визначає вартість об`єкта оренди у 2 500 000,00 грн, і орендна плата за таким розрахунком у кілька разів перевищує вартість самого об`єкта оренди, що суперечить економічній природі оренди та принципам справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції).
Апелянт стверджує, що підписані акти наданих послуг та акт звірки з нульовим сальдо станом на 21.05.2025 підтверджують фактичне погодження іншого розміру орендної плати, відсутність претензій позивача та його подальшу недобросовісну поведінку. Позивач приймав виконання за виставленими ним же рахунками, не заявляв претензій щодо «недоплати» на підставі інфляційної формули та формував у відповідача легітимні очікування щодо узгодженого порядку виконання. Ігнорування цих доказів порушує принцип змагальності (ст. 13 ГПК України), обов`язок доказування (ст. 74 ГПК України) та вимоги до всебічної оцінки доказів (ст. 86 ГПК України). Апелянт посилається на доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) та на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, а також Верховного Суду у постанові від 16.02.2022 у справі № 914/1954/20, зазначаючи, що поведінка позивача, який після виконання договору раптово заявив про інший порядок визначення орендної плати, є зловживанням правом відповідно до ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 ЦК України.
Апелянт зазначає, що позивач не реєстрував податкові накладні на ті суми, які він тепер заявляє як «орендну плату», що є прямим доказом того, що позивач сам не визнавав цих сум як орендної плати у період виконання договору, не вважав їх реальними чи обґрунтованими, не мав ділової мети щодо їх отримання. Відсутність реєстрації податкових накладних унеможливлює включення суми до податкового обліку та підтвердження реальності господарської операції, що додатково свідчить про недобросовісність позивача та суперечливість його позиції.
Апелянт просить застосувати принцип contra proferentem, посилаючись на постанову Верховного Суду від 11.05.2022 у справі № 613/1436/17, зазначаючи, що саме позивач був автором договору, визначив його структуру, спосіб побудови умов та формули індексації. Відповідач, як сторона, що не брала участі у підготовці тексту договору, не міг передбачити, що позивач через кілька років тлумачитиме розмиті умови у спосіб, який суперечить фактичній поведінці сторін та в десятикратно збільшує фінансове навантаження. Будь-які сумніви щодо значення «базового» розміру, порядку індексації та способу взаємодії різних методів коригування мають тлумачитися на користь відповідача.
Апелянт стверджує, що конклюдентні дії сторін свідчать про погодження іншого порядку виконання договору, ніж встановлено судом першої інстанції. Фактична поведінка сторін у період дії договору — регулярні рахунки з чітко визначеною сумою, вчасна оплата, підписання актів наданих послуг, акт звірки з нульовим сальдо, повна відсутність претензій — свідчить про те, що сторони узгодили та застосовували на практиці інший, відмінний від договірних формул, порядок визначення та сплати орендної плати. З огляду на безпекову ситуацію (військові дії, регулярні обстріли м. Запоріжжя), економічні обставини та реальну можливість ведення господарської діяльності, сторони адаптували виконання договору до нових умов. Оскільки жодна зі сторін не застосовувала формули пп. 4.1.1– 4.1.3, суд першої інстанції не мав права застосовувати їх у штучній, створеній судом комбінації.
Позиція учасників справи, викладена у відзиві на апеляційну скаргу
Товариство з обмеженою відповідальністю «Камелот Прайм» подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» та вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, посилаючись на наступне:
Позивач зазначає, що апелянт просить застосувати принцип contra proferentem, стверджуючи, що автором редакції нотаріально посвідченого договору оренди від 15.02.2022 було саме ТОВ «Камелот Прайм», однак жодним чином не підтверджує цю обставину. Договір оренди є нотаріально посвідченим, у ньому не зазначено, що автором тексту є ТОВ «Камелот Прайм». Текст договору розроблявся сторонами за рівної участі, про що свідчить його фабула, в якій зазначено, що «сторони діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки… уклали цей договір». Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Щодо посилання апелянта на не реєстрацію позивачем податкових накладних, позивач зазначає, що ТОВ «Апельмон Прайм» не заявляло клопотання про витребування доказів щодо того, чи є позивач платником ПДВ та чи були зареєстровані податкові накладні на суми орендних платежів. Принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона лише стверджує. Позивач посилається на постанову Верховного Суду від 05.02.2026 у справі № 926/5602/23, в якій зазначено, що обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити стандарт переваги більш вагомих доказів. У суді першої інстанції жодна із сторін не надавала доказів та не заявляла клопотань про витребування доказів щодо реєстрації чи нереєстрації податкових накладних.
Позивач заперечує твердження апелянта про відсутність чіткого визначення розміру орендної плати. Розмір місячної орендної плати визначений у п. 4.1 договору і складає 41 000 грн. Методика збільшення розміру орендної плати у наступному календарному році визначена у п. 4.1.2 договору: зростання орендної плати здійснюється у січні місяці наступного за звітним календарним роком, розмір вираховується як добуток базового розміру орендної плати, збільшеної на 55 000 грн, та офіційного індексу інфляції за попередній календарний рік, і ця сума стає базовим розміром для подальшого зростання. Позивач наводить конкретний приклад розрахунку: 41 000 грн + 55 000 грн + 10% від цієї суми (9 600 грн) = 105 600 грн (орендна плата за місяць у 2023 році), зазначаючи, що нічого складного чи незрозумілого в даній арифметичній формулі немає. Апелянт не наводить обґрунтування того, що під поняттям «базового розміру орендної плати» малося на увазі інший конкретний розмір, ніж зазначений у п. 4.1 договору, а також не звертався до суду із позовом про тлумачення змісту договору відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦК України.
Щодо доводу апелянта про те, що сплата орендної плати можлива лише за умови виставлення рахунку та в розмірі, зазначеному в рахунку, позивач зазначає, що «підстава для оплати» та «визначення розміру орендної плати» не є тотожними поняттями. Підстава для оплати не визначає і не змінює розмір такої оплати. У випадку невиставлення рахунків позивачем відповідач не має права нічого не сплачувати, а повинен сплатити в розмірі, визначеному договором. Виставлення рахунку на меншу суму не є підставою для припинення права вимоги з отримання решти частини орендної плати. Позивач посилається на постанову Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 910/21406/17, в якій зазначено, що «наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку сплатити орендні платежі, оскільки такий обов`язок виникає на підставі договору, а не на підставі рахунку». Також позивач зазначає, що виставлення рахунку на частину суми платежу не є прощенням боргу у розумінні ст. 605 ЦК України, посилаючись на постанову Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 903/430/17.
Позивач наголошує, що будь-які зміни до умов нотаріально посвідченого договору оренди повинні бути також нотаріально посвідчені відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України, а в іншому випадку, згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України, такі домовленості є нікчемними. Позивач посилається на постанови Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 916/2519/16 та від 05.12.2018 у справі № 916/479/18, в яких зазначено, що додаткові угоди до нотаріально посвідченого договору також мали бути посвідчені нотаріально. ТОВ «Апельмон Прайм» не довело, що до договору оренди були внесені зміни щодо порядку визначення розміру орендних платежів.
Щодо доводу апелянта про суперечливу поведінку позивача, ТОВ «Камелот Прайм» зазначає, що дія орендодавця собі на шкоду та на користь орендаря, без зазначення про прощення боргу, жодним чином не є підставою для твердження про суперечливу поведінку, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці.
Процесуальні дії суду апеляційної інстанції під час перегляду справи
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кошлі А.О. (доповідач), судді – Демчина Т.Ю., Стефанів Т.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 р. у справі № 908/2519/25. Витребувано з Господарського суду Запорізької області справу № 908/2519/25. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 03.03.2026 на 12:00 год.
18.02.2026 матеріали справи № 908/2519/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.03.2026 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» у задоволенні клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі № 908/2519/25. Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» про відкладення розгляду справи – задоволено. Відкладено розгляд справи №908/2519/25 на 21.04.2026 об 11:00 год. 
Представник відповідача (апелянт) в судовому засіданні вимоги викладені в апеляційній скарзі підтримав.
В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
Відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 12.05.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені в апеляційному порядку
15.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАМЕЛОТ ПРАЙМ» (орендодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» (орендар, відповідач) було укладено договір оренди нежитлового приміщення. 
За умовами договору (п. 1.1 договору), орендодавець зобов`язався передати, а орендар зобов`язався прийняти у строкове платне користування частину нежитлового приміщення, ХІХ-2, першого поверху літ. А-4, у складі приміщень: 2-1 площею 8,0 кв.м; 2-2 площею 211,1 кв.м; 2-3 площею 26,2 кв.м; 2-4 площею 13,5 кв.м; 2-5 площею 1,9 кв.м; 2-6 площею 4,6 кв.м; 2-7 площею 21,2 кв.м; 2-8 площею 102,0 кв.м; 2-9 площею 22,5 кв.м; 2-10 площею 1,0 кв.м; 2-11 площею 1,9 кв.м; 2-12 площею 7,6 кв.м; 2-13 площею 7,0 кв.м; 2-14 площею 3,9 кв.м; 2-15 площею 16,2 кв.м; 2-16 площею 5,7 кв.м; 2-17 площею 24,8 кв.м; 3-1 площею 14,9 кв.м; 3-2 площею 1,9 кв.м; 3-3 площею 1,6 кв.м; 3-4 площею 57,1 кв.м (надалі – об`єкт оренди), яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 8. 
Загальна площа об`єкту оренди становить 554,6 кв.м (п. 1.2).
Згідно п. 1.7, на дату укладення цього договору загальна вартість об`єкта оренди, з урахуванням її індексації, становить 2500000,00 грн. 
Мета орендного користування – організація роздрібної торгівлі товарами продовольчої та/або непродовольчої групи, алкогольними напоями, тютюновими виробами, надання об`єкту оренди (або його частини) у суборенду, надання супутніх послуг (п. 2.1).
Передача-приймання об`єкта оренди у користування здійснюється сторонами на підставі акту приймання-передачі (п. 3.1). 
У розділі 4 договору сторони визначили орендну плату та розрахунки за договором.
Відповідно п. 4.1, розмір орендної плати за місяць користування об`єктом оренди складає 41000,00 грн. у цілому за весь об`єкт оренди. Орендна плата включає в себе будь-які податки, збори та обов`язкові платежі. 
Орендна плата підлягає щорічному коригуванню в сторону зростання кожний календарний рік, з урахуванням офіційного індексу інфляції, розрахованого за попередній календарний рік, на підставі індексів інфляції, визначених центральним органом виконавчої влади з питань статистики. При розрахунку індексації орендної плати враховуються виключно періоди, починаючи з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкту оренди у користування орендарю (пп. 4.1.1 п. 4.1). 
Зростання орендної плати здійснюється у січні місяці, наступному за звітним календарним роком. Розмір орендної плати вираховується як добуток базового розміру орендної плати, збільшеної на 55000,00 грн., та офіційного індексу інфляції за попередній календарний рік, і є розміром орендної плати за даним договором у календарному році, наступному за звітним, і базовим розміром для подальшого зростання орендної плати у наступному календарному році (пп. 4.1.2 п. 4.1). 
При цьому, за угодою сторін, якщо індекс інфляції за календарний рік буде більшим ніж 110% та меншим ніж 125%, розмір орендної плати за даним договором у календарному році, наступному за звітним, і базовим розміром для подальшого зростання орендної плати у наступному календарному році буде збільшуватися на 10%. Розмір орендної плати збільшується на 15% у разі, якщо індекс інфляції, згідно офіційної інформації Державної служби статистики України, за будь-який календарний рік, протягом дії цього договору перевищить 125% (пп. 4.1.3 п. 4.1). 
Зміна розміру орендної плати, передбачена пунктами 4.1.1-4.1.3 договору, не потребує укладення сторонами додаткових угод та здійснюється у порядку та на умовах цього договору (пп. 4.1.4 п. 4.1). 
Орендодавець один раз на рік має право звернутися до орендаря щодо перегляду розміру орендної плати у спосіб, відмінний від способу, визначеного пп. 4.1.1-4.1.3 договору. У разі схвалення орендарем нового розміру орендної плати така зміна фіксується шляхом складення сторонами додаткової угоди до цього договору (пп. 4.1.5 п. 4.1).
За умовами п. 4.4, згідно з умовами цього договору орендар протягом 5 банківських днів з дати підписання договору сплачує орендну плату за перший місяць користування об`єктом оренди та гарантійний платіж у розмірі 41000,00 грн. Гарантійний платіж зараховується в оплату орендарем останнього періоду (місяця) користування об`єктом оренди. 
Відповідно п. 4.6, орендар сплачує орендну плату щомісячно до 5 числа розрахункового місяця, на підставі рахунків орендодавця, у випадку ненадання рахунків орендна плата сплачується на підставі умов договору.
Згідно п. 4.9, витрати орендодавця з оплати комунальних послуг, пов`язаних з використанням орендарем об`єкту оренди (електропостачання, водопостачання, водовідведення, опалення, газопостачання, вивезення твердих побутових відходів, утримання будинку та ін.), компенсації податку на нерухомість, до орендної плати не включаються і оплачуються орандарем окремо, на підставі відповідних рахунків орендодавця.
Орендодавець, відповідно пп. 5.3.6 п. 5.3, зобов`язався щомісячно, у строк до 10-го числа наступного за звітним, надавати орендарю належним чином оформлений та підписаний орендодавцем акт виконаних робіт (наданих послуг) у звітному місяці.
Як визначено у п. 9.1, зміна умов договору, внесення доповнень до нього, а також його розірвання можливе тільки за згодою сторін, якщо інше не передбачено у договорі чи законодавстві України, і здійснюється шляхом укладення додаткових угод, які набирають чинності з моменту їх підписання сторонами та іншого належного оформлення, відповідно до вимог чинного законодавства України.
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення, та діє до 31.01.2032 (включно) (пункт 7.1).
15.02.2022 договір оренди посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., за реєстровим № 335.
Об`єкт оренди був переданий орендодавцем орендарю згідно підписаного між ними акту приймання-передачі від 15.02.2022.
07.04.2025 між сторонами укладено договір про розірвання договору оренди нерухомого майна. 
Відповідно пункту 2 цього договору, сторони дійшли взаємної згоди достроково розірвати договір оренди нерухомого майна, посвідчений Кукурудз Т.Ю., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 15.02.2022 за р. № 335, з 07 квітня 2025 року.
Згідно пункту 3 сторони домовились, що з 01.03.2025 до моменту розірвання договору орендна плата не нараховується та не сплачується. 
07.04.2025 договір про розірвання посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., за реєстровим № 448.
Об`єкт оренди був повернутий орендарем орендодавцю згідно підписаного між ними акту приймання-передачі (повернення) від 07.04.2025.
Як слідує з наданих відповідачем доказів, позивачем (орендодавцем) виписувалися відповідачу рахунки-фактури з призначенням платежу: «орендна плата» з зазначенням періоду (конкретного місяця), за який вона сплачується, у кожному з рахунків. 
Так, у 2022 році, у період із 05.03.2022 по 12.12.2022, було виписано 9 рахунків на загальну суму 8000,00 грн. (8 рахунків на 800,00 грн. кожен (за період із травня по грудень 2022) та 1 рахунок на 1600,00 грн. (орендна плата за 03-04.2022). 
У 2023 році, у період із 11.01.2023 по 14.11.2023, було виписано 11 рахунків на загальну суму 79800,00 грн. (6 рахунків на 800,00 грн. кожен (за період із січня по червень 2023) та 5 рахунків на суму 15000,00 грн. кожен (за період із липня по листопад 2023).
У 2024 році, у період із 12.01.2024 по 12.12.2024, було виписано 8 рахунків на загальну суму 12300,00 грн. (7 рахунків на 15000,00 грн. кожен (за періоди: січень, з березня по травень, вересень, з листопада по грудень 2024) та 1 рахунок на суму 18000,00 грн. (за жовтень 2024).
У 2025 році був виписаний 1 рахунок на суму 16500,00 грн. (за січень 2025).
Всього позивачем було виписано рахунків на загальну суму 116600,00 грн. 
Відповідачем було сплачено орендної плати, згідно призначень платежу, вказаних у платіжних документах, а саме: 22.02.2022 суму 41000,00 грн. (гарантійний платіж), 22.02.2022 суму 20500,00 грн. (за лютий 2022), 31.03.2022 на суму 1600,00 грн. (березень-квітень 2022), 19.05.2022 на суму 800,00 грн. (травень 2022), 08.06.2022 на суму 800,00 грн. (червень 2022), 08.07.2022 суми 800,00 грн. (липень 2022), 10.08.2022 суми 800,00 грн. (серпень 2022), 15.09.2022 суми 800,00 грн. (вересень 2022), 15.11.2022 суми 1600,00 грн. (жовтень-листопад 2022), 16.12.2022 суми 800,00 грн. (грудень 2022), 16.01.2023 суми 800,00 грн. (січень 2023), 17.02.2023 суми 800,00 грн. (лютий 2023), 20.03.2023 суми 800,00 грн. (березень 2023), 17.04.2023 суми 800,00 грн. (квітень 2023), 15.05.2023 суми 800,00 грн. (травень 2023), 16.06.2023 суми 800,00 грн. (червень 2023), 06.07.2023 суми 15000,00 грн. (липень 2023), 07.08.2023 суми 15000,00 грн. (серпень 2023), 12.09.2023 суми 15000,00 грн. (вересень 2023), 07.10.2024 суми 18000,00 грн. (жовтень 2024), 27.11.2024 суми 15000,00 грн. (листопад 2024), 11.12.2024 суми 15000,00 грн. (грудень 2024), 13.01.2025 суми 16500,00 грн. (січень 2025). Всього сплачено загальну суму орендної плати у розмірі 183800,00 грн., що визнано позивачем.
Оплата вказаних платежів підтверджується наданими відповідачем копіями платіжних інструкцій, також копіями наданих позивачем банківських виписок щодо платежів орендної плати за період із 06.07.2023 по 13.01.2025.
Відповідачем надано до матеріалів справи копії платіжних інструкцій щодо перерахування на рахунок позивача, згідно призначень платежів: «компенсації комунальних послуг». 
Між сторонами підписували акти здачі-прийняття робіт (послуг), в яких зазначалася окремим рядком «сума оренди приміщення», що відповідає сумам, вказаним у рахунках позивача, окрім сум: 20500,00 грн. за березень 2022, 1105,36 грн. за лютий 2025, 41000,00 грн. за лютий 2025, 46905,68 грн. за березень 2025. В інших рядках актів вказувалися комунальні послуги: вивіз ТБО, компенсація за водопостачання, за електроенергію, тощо.
Між ТОВ «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» та ТОВ «КАМЕЛОТ ПРАЙМ» підписано акт звірки взаємних розрахунків по стану за період: 01.01.2022 – 21.05.2025, згідно якого дебет та кредит визначені у сумі 3358252,25 грн. Зазначено, що за даними ТОВ «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» на 21.05.2025 заборгованість відсутня.
У цьому акті звірки відображено, як суми зроблених відповідачем орендних платежів (орендної плати), так і суми, які визначені як комунальні послуги, згідно призначень платежу у платіжних інструкціях.
Звернувшись із позовом до господарського суду позивач стверджував, що відповідачем здійснювалася сплата орендної плати без урахування збільшення суми на індекс інфляції, що передбачено п.п. 4.1.1-4.1.3 договору. До стягнення заявив суму у розмірі 1252978,14 грн., що є частковою заборгованістю відповідача.
Правові підстави та норми права, застосовані судом апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/2519/25, яким задоволено повністю позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Камелот Прайм» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» про стягнення 1 252 978,14 грн заборгованості з орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 15.02.2022.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Суд встанови, що сторони уклали договір, який за своєю правовою природою є договором найму (оренди).
Частина 1 ст. 759 ЦК України визначає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч. 1 ст. 761 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між сторонами 15.02.2022 було укладено договір оренди, за яким ТОВ «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» отримало у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 554,6 кв.м у м. Запоріжжі по просп. Моторобудівників, 8. Майно було передано орендарю за актом приймання-передачі того ж дня.
Протягом 2022– 2025 років орендодавець виставляв орендарю рахунки на сплату орендної плати за відповідні місяці. Загальна сума виставлених рахунків склала 116 600 грн.
Відповідачем було сплачено орендної плати, згідно призначень платежу, вказаних у платіжних документах, а саме: 22.02.2022 суму 41000,00 грн. (гарантійний платіж), 22.02.2022 суму 20500,00 грн. (за лютий 2022), 31.03.2022 на суму 1600,00 грн. (березень-квітень 2022), 19.05.2022 на суму 800,00 грн. (травень 2022), 08.06.2022 на суму 800,00 грн. (червень 2022), 08.07.2022 суми 800,00 грн. (липень 2022), 10.08.2022 суми 800,00 грн. (серпень 2022), 15.09.2022 суми 800,00 грн. (вересень 2022), 15.11.2022 суми 1600,00 грн. (жовтень-листопад 2022), 16.12.2022 суми 800,00 грн. (грудень 2022), 16.01.2023 суми 800,00 грн. (січень 2023), 17.02.2023 суми 800,00 грн. (лютий 2023), 20.03.2023 суми 800,00 грн. (березень 2023), 17.04.2023 суми 800,00 грн. (квітень 2023), 15.05.2023 суми 800,00 грн. (травень 2023), 16.06.2023 суми 800,00 грн. (червень 2023), 06.07.2023 суми 15000,00 грн. (липень 2023), 07.08.2023 суми 15000,00 грн. (серпень 2023), 12.09.2023 суми 15000,00 грн. (вересень 2023), 07.10.2024 суми 18000,00 грн. (жовтень 2024), 27.11.2024 суми 15000,00 грн. (листопад 2024), 11.12.2024 суми 15000,00 грн. (грудень 2024), 13.01.2025 суми 16500,00 грн. (січень 2025). Всього сплачено загальну суму орендної плати у розмірі 183800,00 грн., що визнано позивачем.
Оплата вказаних платежів підтверджується наданими відповідачем копіями платіжних інструкцій, також копіями наданих позивачем банківських виписок щодо платежів орендної плати за період із 06.07.2023 по 13.01.2025.
Позивач звернувся до господарського суду з позовом, посилаючись на те, що відповідач сплачував орендну плату без урахування індексації на індекс інфляції, передбаченої договором. У зв`язку з цим позивач заявив до стягнення 1 252 978,14 грн як часткову заборгованість за договором оренди.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що сторонами у договорі оренди від 15.02.2022 було погоджено чіткий порядок визначення та щорічного коригування розміру орендної плати, який передбачав як збільшення базового платежу на фіксовану суму 55 000,00 грн, так і індексацію орендної плати залежно від офіційного індексу інфляції за попередній календарний рік. При цьому суд зазначив, що законодавством не встановлено імперативного порядку визначення розміру орендної плати за договорами оренди нерухомого майна між юридичними особами, а відтак сторони, реалізуючи принцип свободи договору, були вправі самостійно погодити механізм її формування та зміни.
Оцінюючи доводи відповідача щодо відсутності у його звичайній господарській практиці такого механізму індексації орендної плати, місцевий господарський суд виходив з того, що рішенням учасника ТОВ «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ» від 15.02.2022 представнику товариства було надано повноваження на самостійне визначення умов договору оренди, у тому числі щодо розміру орендної плати та порядку її визначення. Крім того, суд врахував, що відповідач був обізнаний про можливість зміни умов нового договору порівняно з попереднім договором оренди від 16.02.2018, а також те, що за іншими договорами оренди, укладеними відповідачем, передбачалося щорічне збільшення орендної плати.
Суд першої інстанції також зазначив, що рахунки на оплату та акти здачі-приймання послуг не є змінами до договору оренди та не можуть підміняти погоджений сторонами механізм визначення орендної плати. При цьому рахунки не є первинними документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а їх ненадання або зазначення у них меншої суми орендної плати не звільняє орендаря від обов`язку сплачувати орендну плату у розмірі, визначеному договором.
Крім того, судом встановлено відсутність у матеріалах справи доказів укладення між сторонами додаткових угод про зміну порядку визначення орендної плати або її зменшення, а також відсутність доказів неможливості використання відповідачем орендованого майна у розумінні ч. 6 ст. 762 ЦК України, що могло б бути підставою для звільнення від сплати орендної плати.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку про його обґрунтованість у частині заявленої до стягнення суми 1 252 978,14 грн, здійснивши при цьому власний перерахунок окремих складових орендної плати за 2024 та 2025 роки з урахуванням погодженого сторонами механізму індексації та офіційних показників інфляції, однак зазначивши, що позивач реалізував своє право на стягнення лише частини фактичної заборгованості.
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про неналежне виконання відповідачем зобов`язань зі сплати орендної плати за договором оренди від 15.02.2022 та наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у відповідача заборгованості з орендної плати у заявленому позивачем розмірі з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З аналізу положень пп. 4.1.1– 4.1.3 договору оренди від 15.02.2022 вбачається, що сторонами передбачено декілька різних механізмів зміни орендної плати, які не узгоджені між собою належним чином та допускають множинність тлумачень.
Так, пункт 4.1.1 договору передбачає щорічне коригування орендної плати відповідно до офіційного індексу інфляції. Одночасно пункт 4.1.2 договору встановлює збільшення «базового розміру орендної плати» на 55 000,00 грн із подальшим застосуванням індексу інфляції. Водночас договір не містить визначення поняття «базового розміру орендної плати», не встановлює порядку формування такого базового розміру у наступних календарних періодах, а також не визначає, чи є таким базовим розміром виключно сума 41 000,00 грн, визначена у п. 4.1 договору, чи новий розмір орендної плати, сформований у попередньому році.
Крім того, п. 4.1.3 договору встановлює спеціальні правила збільшення орендної плати у випадку, якщо індекс інфляції перевищує 110% або 125%, однак не визначає наслідків ситуації, коли індекс інфляції є меншим за 110%.
Таким чином, умови договору щодо порядку визначення орендної плати у наступних календарних роках не є достатньо визначеними та допускають неоднозначне тлумачення.
Неоднозначність спірних умов договору підтверджується також подальшою практикою їх фактичного виконання самими сторонами протягом тривалого часу, оскільки орендодавець систематично виставляв рахунки із зазначенням конкретного розміру орендної плати, відповідач здійснював оплату відповідно до таких рахунків, а сторони підписували акти здачі-приймання послуг без зауважень щодо порядку визначення орендної плати. Наведене свідчить про відсутність у сторін єдиного та однозначного розуміння механізму індексації у тому вигляді, який позивач поклав в основу заявлених позовних вимог.
Відповідно до ст.213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц, у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч.3, 4 ст.213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem» - принцип, згідно з яким слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені», але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін».
У постанові від 18.05.2022 у справі № 613/1436/17 Верховний Суд зазначив, що принцип «сontra proferentem» має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що він має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, у невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність, цей принцип спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Він застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проєкт усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проєкт договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.
Застосовуючи вищезазначені висновки Верховного Суду при тлумаченні змісту істотних умов договору оренди нежитлового приміщення від 15.02.2022, укладеного між ТОВ «КАМЕЛОТ ПРАЙМ» та ТОВ «АПЕЛЬМОН ПРАЙМ», апеляційний суд приходить до висновку, що у даному випадку слід виходити з таких його умов, які є більш сприятливими для орендаря, враховуючи, що укладений правочин був підготовлений та запропонований саме орендодавцем, який як професійний учасник господарських відносин у сфері надання нерухомого майна в оренду мав забезпечити чіткість, однозначність та передбачуваність умов договору, зокрема щодо механізму формування та зміни орендної плати.
Матеріали справи свідчать, що саме позивач як орендодавець здійснював адміністрування договору, формував рахунки на оплату, а також посилається на власне тлумачення механізму індексації як на підставу позову. За таких обставин ризик неясності договірного регулювання не може бути покладений на відповідача.
Колегія суддів враховує, що протягом усього строку дії договору позивач систематично виставляв відповідачу рахунки із зазначенням конкретного розміру орендної плати, які відповідач оплачував, а позивач такі платежі приймав без будь-яких застережень щодо їх неповноти або невідповідності умовам договору. Доказів направлення відповідачу вимог про сплату орендної плати в іншому, значно більшому розмірі, матеріали справи не містять.
При цьому виставлення орендодавцем рахунків із визначеним розміром орендної плати та прийняття платежів відповідно до таких рахунків свідчить про усталену практику виконання сторонами договору, яка відповідно до положень ст. 213 ЦК України підлягає врахуванню при тлумаченні змісту спірних умов правочину.
Колегія суддів також не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рахунки на оплату не мають значення для визначення розміру грошового зобов`язання відповідача.
Відповідно до п. 4.6 договору орендар сплачує орендну плату щомісячно до 5 числа розрахункового місяця на підставі рахунків орендодавця, а лише у випадку ненадання рахунків - на підставі умов договору.
Отже, буквальний зміст зазначеного пункту свідчить про погодження сторонами двоступеневого механізму виконання грошового зобов`язання:
- основний порядок - сплата на підставі рахунку орендодавця; 
- резервний порядок - самостійне визначення суми орендарем лише у разі відсутності рахунку. 
Матеріалами справи підтверджується, що протягом усього періоду дії договору позивач систематично виставляв відповідачу рахунки на конкретні суми, значно менші за ті, які згодом були заявлені у позові, а відповідач здійснював оплату саме відповідно до виставлених рахунків.
При цьому позивач не надав доказів направлення відповідачу будь-яких претензій щодо неповної оплати орендної плати, не повідомляв про існування іншого розміру заборгованості, не ініціював внесення змін до порядку розрахунків та протягом тривалого часу приймав виконання у погодженому сторонами фактичному порядку.
Крім того, між сторонами систематично підписувалися акти здачі-приймання послуг, у яких зазначались суми орендної плати, тотожні сумам виставлених рахунків, а також зазначалося про відсутність претензій сторін одна до одної.
Разом з тим, в матеріалах справи наявний акт звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2022 – 21.05.2025, підписаний сторонами після припинення договору оренди, відповідно до якого заборгованість відповідача відсутня.
Колегія суддів вважає, що сукупність поведінки позивача: систематичне виставлення рахунків на менші суми, прийняття оплати відповідно до таких рахунків, підписання актів без зауважень та акту звірки з нульовим сальдо - об`єктивно сформувала у відповідача легітимні очікування щодо погодженого сторонами порядку виконання договору.
Подальше пред`явлення позову про стягнення значної суми заборгованості після припинення договору суперечить попередній поведінці позивача та не відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості, визначеним статтями 3, 13 ЦК України.
Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта щодо застосування доктрини venire contra factum proprium, оскільки поведінка позивача є суперечливою та несумісною з чесною діловою практикою.
Посилання позивача на відсутність нотаріально посвідчених додаткових угод не спростовує наведених висновків, оскільки у даному випадку спір стосується не формальної зміни тексту договору, а правових наслідків тривалого фактичного виконання сторонами зобов`язань у погодженому ними порядку.
Колегія суддів також враховує, що позивач фактично звернувся до суду не з метою захисту права, яке ним послідовно реалізовувалося протягом дії договору, а з вимогою, що ґрунтується на новій правовій позиції, сформованій уже після припинення договірних відносин.
Наявність суб`єктивного права також відображається у його зовнішніх проявах/вчинка/діях щодо його реалізації (поведінка контрагента, створення уявлення про його використання саме таким чином як відображено в узгоджених самим ініціатором діях). Сторони існують не так у вимірі реальних суб`єктивних прав (мають чи не мають право, будуть чи не будуть щось робити), як у сфері їхньої зовнішньої видимості та прояву, що формує реальне уявлення про їх мету та реалізацію (маючи декілька варіантів поведінки контрагент вчиняє саме таке як вважає за необхідне для себе, зміна такої поведінки в подальшому може розцінюватися як суперечлива). 
Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74, ст. 76, ч. 1 ст. 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що матеріали справи не підтверджують наявності у відповідача простроченої заборгованості за договором оренди у заявленому позивачем розмірі 1 252 978,14 грн, визначеному на підставі одностороннього тлумачення умов договору щодо індексації орендної плати.
За таких обставин висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/2519/25 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Пунктами 1-3 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, на які він посилався як на підставу позовних вимог, у зв`язку з чим підстави для їх задоволення відсутні.
Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Підсумовуючи викладене, врахувавши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а також наведені вище мотиви та положення чинного законодавства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно приписів п.1 та п.3 ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.
За таких обставин колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/2519/25 ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладені в ньому, не відповідають встановленим обставинам справи. З огляду на викладене, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» слід задовольнити, рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/2519/25 - скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Вирішення питання щодо розподілу судових витрат
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст.129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Апельмон Прайм» на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/2519/25 – задовольнити. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/2519/25 – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Камелот Прайм» - відмовити повністю. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 25.05.2026.
Головуючий суддя А.О. Кошля
Суддя Т.Ю. Демчина
Суддя Т.В. Стефанів