УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 травня 2026 року
м. Київ
справа № 757/13552/26-к
провадження № 51-1660 ск 26
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 7 квітня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
установила:
Як убачається з касаційної скарги та копії згаданого рішення, слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва 25 березня 2026 року постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань у кримінальному провадженні № 62021000000000370 від 15 листопада 2021 року, котра полягає у неповерненні тимчасово вилученого під час обшуку 16 листопада 2021 року майна.
Це рішення ОСОБА_4 оскаржила в апеляційному порядку. 
Суддя Київського апеляційного суду, керуючись ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), 7 квітня 2026 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за поданою скаргою. 
ОСОБА_4 звернулась із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть аргументів захисника зводиться до того, що ухвала слідчого судді є незаконною, неможливість її апеляційного оскарження суперечить ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та загальним засадам кримінального судочинства. 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додану до неї копію оспорюваного рішення, колегія суддів дійшла такого висновку.
Правосуддя в Україні здійснюється судами відповідно до визначених законом процедур судочинства (ч. 1 ст. 5 Закону України від 2 червня 2016 року 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»). Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ст. 1 КПК).
Провадження з перегляду судових рішень у суді апеляційної інстанції регламентовано в гл. 31 розд. V указаного Кодексу.
Частиною 3 ст. 392 КПК установлено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом. 
Так, ч. 3 ст. 307 вказаного Кодексу передбачено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених п. 91 ч. 1 ст. 284 КПК, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.
Крім того, у ст. 309 КПК міститься вичерпний перелік рішень слідчого судді, які оскаржуються в апеляційному порядку під час досудового розслідування й у ньому немає ухвали про відмову в задоволенні скарги на бездіяльність слідчого щодо неповернення тимчасово вилученого під час обшуку майна. Отже, апеляційне оскарження такої ухвали процесуальним законом не допускається. Водночас згідно з ч. 3 вказаної статті проти інших, ніж ті, які визначені в переліку, ухвал слідчого судді можуть бути подані заперечення під час підготовчого провадження в суді.
Апеляційний суд установив, що ухвала слідчого судді від 25 березня 2026 року не входить до переліку рішень, зазначених у ст. 309 КПК, звідси, - і не підлягає апеляційному оскарженню. 
За правилами ч. 4 ст. 399 вказаного Кодексу суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку. 
Таким чином, відмовляючи у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_4 суддя апеляційного суду діяв згідно з вимогами ч. 4 ст. 399 КПК, а доводи скаржниці про протилежне неспроможні.
Посилання скаржниці на те, що нормами КПК не врегульовано питання стосовно апеляційного оскарження рішення слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого не можна визнати прийнятними з огляду на положення ч. 3 ст. 307 цього Кодексу. 
За нормами кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження можуть бути застосовані лише у випадках розв`язання правових питань у кримінальному процесі, які прямо не врегульовані цим законом, чого немає у конкретній юридичної ситуації.
Верховний Суд, спираючись на практику Європейського суду з прав людини (наприклад, див. рішення у справі «Мушта проти України», заява № 8863/06), раніше неодноразово зазначав, що право на доступ до суду не є абсолютним і має певні обмеження. 
Тож відмова апеляційного суду у відкритті провадження на підставі статей 392, 399 КПК, в яких чітко встановлено правові обмеження апеляційного оскарження постановленої слідчим суддею ухвали, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя.
Крім того, наявність визначених у законі обмежень щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а тому не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Оскільки з наданої копії оспорюваного рішення та касаційної скарги не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів судового провадження.
Тому згідно з ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою  ОСОБА_4 . 
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 7 квітня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3