ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.05.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/81/26	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Кобецької С.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Тантум Логістик"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Беррі" 
про стягнення 339 224,32 грн за порушення строків оплати наданих транспортно-експедиційних послуг, з них: 252 821,30 грн - пені, 59 178,92 грн - інфляційних втрат, 27227,10 грн - 3% річних 

представники сторін в судове засідання не з`явились

установив: Товариство з обмеженою відповідальністю "Тантум Логістик" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Беррі" (далі - відповідач) про стягнення 339 224,32 грн за порушення строків оплати наданих транспортно-експедиційних послуг, з них: 252 821,30 грн - пені, 59 178,92 грн - інфляційних втрат, 27227,10 грн - 3% річних.
Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем строків оплати наданих позивачем транспортно-експедиційних послуг на підставі Договору 01/07/24-2 від 01.07.2024, заявлених електронних заявок №125 від 15.08.2024, №130 від 22.08.2024 , що слугувало прийняття господарським судом рішень про стягнення заборгованості , які набрали законної сили. На підставі прострочення виконання грошового зобов`язання позивач здійснив нарахування пені, інфляційних збитків та 3% річних . Позовні вимоги обґрунтовані ст. 530, 549, 625 Цивільного Кодексу України.
Позивач повноважного представника в судове засідання не забезпечив. Про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчить долучена до матеріалів справи довідка Господарського суду Івано-Франківської області від 15.05.2026 про доставку електронного листа (ухвали суду від 12.05.2026) в його електронний кабінет. Разом з тим, подав до суду клопотання за вх.№3626/26 від 02.03.2026 та вх.№5369/26 від 24.03.2026, в яких просив розглянути справу без участі його повноважного представника.
Відповідач повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчить Довідка Господарського суду Івано-Франківської області від 15.05.2026 про доставку електронного листа (ухвали суду від 12.05.2026 в його електронний кабінет.
У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив, просив у позові відмовити, посилаючись на те, що: - до позовної заяви надано товарно-транспортні накладні CRM, що викладені іноземними мовами; - позивач не довів направлення відповідачу пакету документів в межах договору; - не подано доказів вжиття досудового врегулювання спору; - заперечив розрахунки позивача; - заперечив щодо розміру витрат на правничу допомогу. 
За наведеного та беручи до уваги: - приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку; - норми частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника; - те, що позивач та відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а їх явка не визнавалась судом обов`язковою; - те, що позивач подав клопотання про розгляд справи без його участі; - те, що у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті - спір вирішується у відсутності представників сторін за наявними матеріалами у справі.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Фактичні обставини у справі вказують на те, що 01.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тантум Логістик" (по договору — експедитор/по справі позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко-Беррі" (по договору — замовник/по справі — відповідач) укладено Договір 01/07/24-2 про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні (далі - Договір), за яким експедитор зобов`язався від свого імені за дорученням та рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних із перевезенням вантажу в міжнародному та/або внутрішньодержавному (регіональному) сполученні, а замовник в свою чергу здійснити оплату наданих послуг (п.1.1., п. 3.1.15. Договору).
Відповідно до п. 1.5 Договору конкретні умови кожного замовлення (вид, найменування вантажу та інша необхідна інформація) зазначаються у заявках, які є невід`ємною частиною договору.
З урахуванням умов Договору сторонами сформовані :
- заявки про надання транспортних послуг з перевезення вантажів №125 від 15.08.2024, вартість наданих послуг по якій складає 122 325,00 грн, та №130 від 22.08.2024, вартість наданих послуг по якій складає 119 555,00 грн (далі - Заявки). Загальна вартість наданих послуг складає 241 880,00 грн;
-заявки про надання транспортних послуг з перевезення вантажів №138 від 28.08.2024, вартість наданих послуг по якій складає 132 544,00 грн, та № 151 від 12.09.2024, вартість наданих послуг по якій складає в розмірі 144 258,00 грн. Загальна вартість наданих послуг по заявкам складає 276 802,00 грн;
-заявка про надання транспортних послуг з перевезення вантажів №273 від 24.02.2025, вартість наданих послуг по якій складає 100 716,00 грн;
-заявки про надання транспортних послуг з перевезення вантажів №303 від 25.03.2025, вартість наданих послуг яких складає 112 848,00 грн, та №304 від 25.03.2025, вартість наданих послуг яких складає 112 058,00 грн. Загальна вартість наданих послуг складає 224 906,00 грн;
-заявки про надання транспортних послуг з перевезення вантажів №210 від 03.12.2024, вартість наданих послуг яких складає 122 707,00 грн, №211 від 03.12.2024, вартість наданих послуг яких складає 122 707,00 грн, №212 від 04.12.2024, вартість наданих послуг яких складає 122 707,00 грн. Загальна вартість наданих послуг по заявкам складає 368 121,00 грн;
-заявки про надання транспортних послуг з перевезення вантажів №199 від 18.11.2024, вартість наданих послуг яких складає 124 358,00 грн, №231 від 29.12.2024, вартість наданих послуг яких складає 138 255,00 грн, №212 від 09.04.2025, вартість наданих послуг яких складає 119 188,00 грн. Загальна вартість наданих послуг складає 381 802,00 грн.
Відповідно до змісту Заявок сторонами погоджено в їх пункті “Умови оплати” визначено порядок здійснення розрахунків
На виконання умов Договору та з урахуванням Заявок позивач надав послуги по перевезенню вантажу на вказані вище суми, за які відповідач оплату у строки встановлені Договором не здійснив, що мало місце прострочення заборгованості.
Неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих послуг зумовило виникнення заборгованості та звернення позивача із позовами до господарського суду Івано-Франківської області про стягнення з відповідача заборгованостей за надані транспортно-експедиційні послуги, які зазначені вище (справи №909/805/25 від 09.09.2025, №909/874/25, №909/890/25, 909/889/25, №909/925/25).
За результатами розгляду Господарським судом Івано-Франківської області позовних вимог заявлених Товариства з обмеженою відповідальністю "Тантум Логістик" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Беррі" про стягнення заборгованості за транспортно-еспедиційні послуги по зазначеним вище Заявкам — справа №909/805/25 про стягнення заборгованості в розмірі 241 880,00 грн, справа №909/874/25 про стягнення заборгованості в розмірі 276 802,00 грн, справа №909/890/25 про стягнення заборгованості в розмірі 325 622,00 грн, справа №909/889/25 про стягнення заборгованості в розмірі 368 121,00 грн, справа №909/925/25 про стягнення заборгованості в розмірі 381 802,00 грн — позовні вимоги задоволені про що винесено відповідні рішення від 09.09.25, від 06.10.2025, 27.08.2025, від 27.08.2025 та від 15.09.2025, які набрали законної сили.
Відповідно до платіжних інструкцій №3384 від 17.10.2025 відповідачем сплачено заборгованість в розмірі 241880,00 грн за рішенням суду від 09.09.2025 у справі №909/805/25; платіжною інструкцією № 3474 від 06.11.2025 -сплачено заборгованість в розмірі 276802,00 грн на підставі рішення суду від 06.10.2025 у справі №909/874/25; платіжною інструкцією №3293 від 15.10.2025- сплачено заборгованість в розмірі 381 802,00 грн на підставі рішення суду від 15.09.2025 у справі №909/925/25; платіжною інструкцією № 2888 від 12.09.2025 - сплачено заборгованість в розмірі 693 743,00 грн за рішенням суду від 27.08.2025 у справах №909/890/25 та №909/889/25.
У зв`язку із простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполучені, що підтверджується зазначеними вище рішеннями суду та платіжними інструкціями про їх сплату позивач звернувся із позовом про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача 339 224,32 грн за порушення строків оплати наданих транспортно-експедиційних послуг, з них: 252 821,30 грн - пені, 59 178,92 грн - інфляційних втрат, 27227,10 грн - 3% річних.
Із змісту ч.5 ст. 11 ЦК України вбачається, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Частина 4 ст. 75 ГПК України вказує на те, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В силу статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється належним чином проведеним виконанням.
Однак, якщо зобов`язання не виконано належним чином, то на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки.
Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема стягнення неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).
Пунктами 6.12. Договору сторонами обумовлено, що замовник за несвоєчасну оплату вартості виконаних послуг експедитора виплачує йому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від невиплаченої суми за кожний день прострочення.
Разом з тим, суд вважає правильним застосування приписів ГК України, які були чинні на час існування спірних правовідносин.
Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.
Наведеними нормами урегульовано порядок нарахування пені із дотриманням початку та періоду часу нарахування пені і який обмежено у цьому випадку шестимісячним строком від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи з положень вище зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання передбачених законом.
Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до поданого позивачем розрахунку заборгованості позивач здійснив нарахування пені за прострочення виконання грошового зобов`язання в загальному розмірі 252 821,30 грн, 59178,92 грн -інфляційних втрат та 27 227, 10 грн - 3% річних.
Суд здійснивши перевірку нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних, прийшов до висновку про відповідність їх нарахувань закону.
Щодо заперечень відповідача, зазначених у відзиві на позовну заяву, то суд звертає увагу, що: - Господарський процесуальний кодекс України не встановлює обов`язкового досудового врегулювання спорів, тому направлення претензії є правом, а не обов`язком сторони. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право на судовий захист; - CMR (міжнародна автомобільна накладна) — це стандартизований документ, що базується на Конвенції КДПВ та зазвичай заповнюється латиницею або мовами країн-учасниць. Оскільки CMR має уніфіковану форму, затверджену міжнародними нормами, вона не потребує окремого перекладу, якщо заповнена загальновживаною латиницею.
Інші твердження відповідача не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.
Крім того, суд звертає увагу, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що всі інші доводи сторін не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Статтею 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно приписів ст.76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ч.1, 2 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з статтею 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
З аналізу наведеного вище суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Згідно з приписами п.12 ч.3 ст.2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд, при ухвалені рішення, вирішує питання щодо розподілу судових витрат по справі.
Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 розділу I ГПК України.
Згідно з ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.123 ГПК України).
Відповідно до ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною (ч. 2, ч.3 ст.126 ГПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: - складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; - ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 126 ГПК України).
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач подав: копію Договору про правову допомогу від 12.01.2026; довіреність від 12.01.2026; копію акту приймання-передачі наданих послуг від 21.01.2026; копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 21.01.2026; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 507 від 16.05.2008.
Так, 12.01.2026 між позивачем (по договору - клієнт) та адвокатським бюром “Лози” (по договору — повірений (адвокат) укладено Договір на правову допомогу, відповідно до умов якого останній зобов`язався надати правову допомогу у спорі, що виник з ТОВ “Еко-Беррі” про стягнення пені, інфляційних та 3% річних (п.1.1. Договору).
Перелік дій визначений у вказаному пункті Договору.
Винагорода та порядок розрахунків визначені у розділі 2 поданого Договору.
Відповідно до п. 2.1. Договору, за здійснення дій, що визначені у п.1.1. цього Договору, позивач (по договору - довіритель) сплачує адвокату (по договору - повіреному) винагороду в розмірі 22 300,00 грн.
Згідно з п.2.2. Договору розрахунок здійснюється в наступному порядку: кошти у вказаній в п. 2.1. сумі сплачуються повіреному в момент передачі довірителю підготовленої позовної заяви.
Пунктом 2.3. Договору про правову допомогу від 12.01.2026 передбачено сплату позивачем адвокату премію (гонорар успіху) в сумі 5000,00 грн у разі задоволення позову та набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
За договором про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"як "форма винагороди адвоката", але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару в цьому контексті означає, що в разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та у постанові Верховного Суду від 24.01.2023 в cправі № 921/628/19.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (висновки викладені у постановах від 07.11.2019 Верховного Суду у справі № 905/1795/18 , від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19).
За практикою Верховного Суду (пункти 4.12-4.14 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19) під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд має право за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони).
При цьому, такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 129 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
Суд зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу не слід прив`язувати до ціни позову.
Оцінюючи розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на надання професійної правничої допомоги суд взяв до уваги те, що здійснення огляду, дослідження, аналізу та попередньої правової оцінки доказів, проведення арифметичних розрахунків, здійснення аналізу судової практики є єдиною послугою - підготовкою та поданням позовної заяви. Разом з тим, позов є спором незначної складності, не потребує значного часу для його вивчення та складання позовної заяви, не характеризується наявністю виключної правової проблеми або значним суспільним інтересом. Спір має невеликий обсяг доказів та усталену судову практику, розрахунки передбачають одну математичну дію - визначення сумарної суми наданих послуг. Надання послуг у справі фактично стосуються - підготовки та подання позову до суду. Інших процесуальних дій у справі представник позивача фактично не вчиняв. Належить зауважити, що не можуть оплачуватись "інші дії, необхідні для розгляду справи, та їх юридичний супровід", які не є визначеними як конкретна послуга.
За наведеного, суд дійшов висновку, що критерію реальності (необхідності) відповідають витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.
В позовній заяві позивач також просив в разі задоволення позову стягнути 5000 грн "гонорару успіху" (премію), яка передбачена договором про правову допомогу від 12.01.2026.
У постанові ВП ВС від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 викладено правовий висновок про те, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Суд враховує те, що справа є простою, її вирішення на корить позивача не вимагало будь-яких додаткових дій чи зусиль від адвоката, як і результат не залежав від впливу адвоката , окрім складення і подання позовної заяви, а тому додаткова винагорода у вигляді "гонорару успіху" не може бути визнана витратами на правничу допомогу, без яких позивач був би позбавлений можливості реалізувати право на судовий захист та не передбачена процесуальними нормами . А відтак не підлягає стягненню з відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких у тому числі відносяться й витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За наведеного та результату вирішення спору витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача. В стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу в задоволенні слід відмовити.
З урахуванням ст. 129 ГПК України та результату вирішення спору судовий збір по справі слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 15, 16, 74-78, 86, 123, 124, 126, 129, 169, 233, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Тантум Логістик" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Беррі" про стягнення 339 224,32 грн за порушення строків оплати наданих транспортно-експедиційних послуг, з них: 252 821,30 грн - пені, 59 178,92 грн - інфляційних втрат, 27 227,10 грн - 3% річних - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Беррі" (вул. Пасічна, буд. 41, кв. 28, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область, 76008, код ЄДРПОУ 45252288) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тантум Логістик" (вул. Княгині Ольги, буд. 100 Е, кв. 6, м. Львів, Львівська область, 79053, код ЄДРПОУ 41089834) 339 224,32 грн, з них: 252 821,30 грн - пені, 59 178,92 грн - інфляційних втрат, 27 227,10 грн - 3% річних; 5 088,36 грн - судового збору та 7000, 00 грн - витрат на професійну правничу допомогу. 
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне рішення складено 25.05.2026.

Суддя С. М. Кобецька