ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/7544/24 Головуючий суддя І інстанції Петрова Н. М.
Провадження № 22-ц/818/220/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2026 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Гєрцика Р.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гаращака Василя Васильовича на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 24 квітня 2025 року у справі №642/7544/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №5584965 від 22.02.2022 у розмірі 90 670,00 грн, з яких: 25 000,00 грн – заборгованість за кредитом; 65 670,00 грн – заборгованість за процентами за період з 22.02.2022 по 17.09.2024 включно. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачки судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 22.02.2022 ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 уклали Договір №5584965 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 25 000,00 грн строком на 360 днів шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ КБ «ПриватБанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування.
Як зазначено позивачем, кредитний договір був укладений в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем кредитора (ІТС). Договір підписано відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором M596134 22.02.2022 о 23:12:08, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Згідно з укладеним Договором факторингу №26.09/23-Ф від 26.09.2023, право вимоги за кредитним договором №5584965 від 22.02.2022 перейшло від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс». 
В подальшому, відповідно до умов укладеного Договору факторингу від 31.07.2024 №31.07/24-Ф, право вимоги за кредитним договором №5584965 від 22.02.2022 перейшло від ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» на користь ТОВ «Українські фінансові операції».
У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 17.09.2024 складає 90 670,00 грн, з яких: 25 000,00 грн – заборгованість за кредитом; 65 670,00 грн – заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.1.4 кредитного договору за ставкою 1,99 % за кожен день користування кредитом за період з 22.02.2022 по 17.09.2024 (включно), що стало підставою звернення до суду.
Разом з позовною заявою позивачем було направлено до суду клопотання про витребування у АТ КБ «ПриватБанк» інформації, а саме: чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_1 ; виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , за період з 22.02.2022 по 03.03.2022 з відображенням часу зарахування коштів; інформацію про номер телефону, на який надсилається інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_1 в період з 22.02.2022 по 03.03.2020.
Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 24 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість за Договором №5584965 про надання кредиту від 22.02.2022 у розмірі 90 670,00 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом – 25 000,00 грн; за процентами – 65 670,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 302,00 грн та витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Гаращак В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Крім того, просить стягнути з позивача на користь відповідачки суму понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Вказує, що рішення суду є необґрунтованим, оскільки судом було проігноровано посилання відповідачки, висловлені у відзиві на позовну заяву та запереченнях, які стосувалися, зокрема наступного.

Просить звернути увагу на те, що наданий кредитний договір №5584965 від 22.20.2022
не відповідає послідовності при укладенні кредитного договору, яка передбачена Законом України «Про електронну комерцію».

Наголошує на тому, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про підписання Договору №5584965 про надання споживчого кредиту з огляду на підписання Паспорта споживчого кредиту.

Вказує, що ТОВ «Українські фінансові операції» не надано до суду доказів отримання ОСОБА_1 від первісного кредитора грошових коштів за кредитним договором, а також відсутні будь-які відомості щодо реквізитів останньої, які б підтверджували направлення їй грошових коштів. Разом з цим не надано доказів існування заборгованості.

Вважає, що в матеріалах справи відсутня виписка за банківським рахунком, яка б належним чином підтверджувала наявність заборгованості.

Крім того, наголошує, що сума боргу, яка була зазначена у позові, не відповідає наданим доказам.

Звертає увагу, що відсутні докази виконання зобов`язання за Договором факторингу з боку ТОВ «Українські фінансові операції», тобто немає підтвердження зі сплати ціни за відступлення права вимоги.
Апелянт також заперечує проти покладення на відповідачку витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн, вважаючи заявлену суму кредитної заборгованості необґрунтованою, а відтак – нарахування такого гонорару адвоката безпідставним.
Представник відповідачки в апеляційній скарзі зазначив про очікувані витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 10 000 грн, докази яких подано разом із заявою про їх стягнення з позивача. Також заявлено вимогу про стягнення 13 000 грн витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Крім того, до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, поданий представником ТОВ «Українські фінансові операції» Дідухом Є.О., у якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, оскільки вона є необґрунтованою.
Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та надав їм належну правову оцінку.
Наголошує, що відповідачка має примірник оригіналу Договору №5584965 про надання споживчого кредиту та Паспорта споживчого кредиту. Доступ до особистого кабінету клієнта має виключно відповідачка, а тому жодних сумнівів у тому, що 22.02.2022 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою ІТС ТОВ «Авентус Україна» було досягнуто згоди щодо всіх суттєвих вимог та укладено електронний кредитний договір – не виникає.
Зазначає, що відповідачка була ознайомлена з умовами кредитного договору та могла відмовитись від його укладення, проте вона цього не зробила.
Посилається на правовий висновок Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №284/157/20-ц, згідно з яким, оскільки сторони погодили, зокрема, процентну ставку, штрафні санкції за порушення строків виконання грошових зобов`язань, а також їх розмір і порядок нарахування, суд має визначити та стягнути заборгованість відповідно до вимог закону й умов, зафіксованих у підписаних відповідачем анкеті-заяві та паспорті споживчого кредиту.
Щодо доводів про відсутність доказів перерахування коштів зазначає, що такі аргументи є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та є формальним наповненням змісту апеляційної скарги.
Наголошує, що відповідачка не була позбавлена можливості надати виписку з власного рахунку, яка спростовувала б факт отримання будь-яких кредитних коштів, проте вона цього не зробила.
Робить висновок, що суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачки заборгованості за Договором №5584965 про надання кредиту від 22.02.2022 у розмірі 90 670,00 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом – 25 000,00 грн; за процентами, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України, – 65 670,00 грн.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст.367, 368 ЦПК України дослідила матеріали справи, перевірила доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що Договір №5584965 про надання кредиту від 22.02.2022 укладено між ТОВ «Українські фінансові операції» та ОСОБА_1 в електронній формі, а при його укладенні сторонами було погоджено всі істотні умови цього Договору.
Суд послався на те, що оскільки відповідачка фактично отримані та використані кошти добровільно банку не повернула, наявні правові підстави для їх стягнення з неї у заявленому розмірі, що складає 90 670,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 25 000,00 грн; заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України, – 65 670,00 грн.
Крім того, суд зазначив, що позивач підтвердив факт правонаступництва щодо стягнення заборгованості, яка виникла на підставі укладених договорів факторингу.
На підставі викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості в повному обсязі, водночас зменшивши заявлені витрати на правничу допомогу з 10 000 грн до 5 000 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Вони є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, та доводами скарги не спростовані.
Судом відповідно до наявних у справі доказів встановлено, що 22.02.2022 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено Договір №5584965 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого товариство надало відповідачці грошові кошти у сумі 25 000 грн (п.1.3) (а.с.8-13).
Згідно з п.п.1.4, 1.5 Договору, строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів, детальні терміни повернення кредиту та сплати відсотків визначаються Графіком платежів, що є Додатком №1 до цього Договору. Стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується у межах строку кредиту.
Відповідно до п.1.1 Договору, його укладення здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через вебсайт або мобільний застосунок «CreditPlus». Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет.
Згідно з п.9.6 Договору, він вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству в ІТС товариства/зазначений в цьому Договорі. Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього Договору вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору.
Відповідачка, відповідно до умов кредитного договору, п.п.6.1.17, 6.1.18 Правил, в особистому кабінеті ІТС прийняла пропозицію укласти кредитний договір та підписала кредитний договір 22.02.2022 о 23:13:09 годині шляхом введення електронного підпису одноразовим ідентифікатором M596134, надісланого на номер телефону, що наданий відповідачкою.
Кредитні кошти були перераховані відповідачці 22.02.2022 на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ КБ «ПриватБанк».
Згідно з п.3.1 Договору, нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто методом «факт/факт». Згідно з п.п.1.5.1, 1.5.2 кредитного договору, нарахування процентів здійснюється за стандартною (1,99 %) або зниженою процентною ставкою (0,796 %).
Відповідно до п.1.5.2 Договору, якщо споживач до 24.03.2022 або протягом трьох календарних днів сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного Графіком платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, споживач як учасник програми лояльності отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, у зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Позивачем надано копію Паспорта споживчого кредиту, який 22.02.2022 підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором М596134, з якого вбачається наявність аналогічних умов кредитування, що й у кредитному договорі (а.с.14-15).
Згідно з випискою за особовим рахунком, наданою АТ КБ «ПриватБанк» на підставі ухвали суду від 25.03.2025 за період з 22.02.2022 по 03.03.2022, встановлено, що 22.02.2022 було зарахування переказу на картку № НОМЕР_2 , яка відкрита на ім`я ОСОБА_1 , у розмірі 25 000 грн, тобто позивач надав у користування відповідачки кредитні кошти саме в такому розмірі як зазначено у позові (а.с.148-151).
В матеріалах справи містяться відомості про договірні відносини між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Перший український міжнародний банк», оформлені Договором №01-19 від 15.08.2019, відповідно до якого АТ «ПУМБ» за дорученням клієнта (ТОВ «Авентус Україна») на підставі кредитного договору забезпечує переказ коштів у національній валюті з метою видачі кредитів або позик на картки платіжних систем Visa, Mastercard та НПС «Простір» отримувачів (а.с.35-36, 159). 
Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором №5584965 від 22.02.2022 за період з 22.02.2022 по 21.11.2022 включно, первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» було нараховано проценти за користування грошовими коштами у розмірі 65 670,00 грн (а.с.62-76). 
З цього розрахунку також вбачається, що відповідачка кошти на погашення кредитної заборгованості в загальній сумі 90 670 грн, не вносила.
Загальна сума заборгованості відповідачки згідно з розрахунком первинного кредитора за Договором №5584965 від 22.02.2022 станом на 17.09.2024 склала 90 670 грн, з яких: тіло кредиту – 25 000 грн, заборгованість за процентами – 65 670 грн (а.с.62-76).
26.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» укладено Договір факторингу №26.09/23-Ф, відповідно до умов якого право вимоги за Договором №5584965 про надання споживчого кредиту від 22.02.2022 перейшло до ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» (а.с.22-31).
В подальшому, відповідно до умов укладеного Договору факторингу від 31.07.2024 №31.07/24-Ф, право вимоги за кредитним договором №5584965 від 22.02.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відступлено від ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» на користь ТОВ «Українські фінансові операції» (а.с.16-21).
31.07.2024 між ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» та позивачем ТОВ «Українські фінансові операції» укладено Договір факторингу №31.07/24-Ф від 31 липня 2024 року, відповідно до умов якого право вимоги до відповідачки за Договором №5584965 про надання споживчого кредиту від 22.02.2022 перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції», що підтверджується Витягом з реєстру боржників від 31.07.2024. Факт прийому-передачі Реєстру боржників та розрахунків за Договором підтверджується відповідним Актом приймання-передачі (а.с.22-31, 132-133).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Матеріали справи свідчать про те, що у даному випадку кредитний договір був укладений в електронній формі.
Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
Зокрема, у ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Згідно із п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст.3 Закону).
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону).
Згідно із ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч.12 ст.11 Закону).
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, яким чином підписуються угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що укладення договорів в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч.13 ст.11 Закону).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як встановлено судом, Договір №5584965 про надання кредиту від 22.02.2022 укладено між ТОВ «Українські фінансові операції» та ОСОБА_1 в електронній формі, а при його укладенні сторонами було погоджено всі істотні умови цього Договору. ОСОБА_1 , оформлюючи кредитний договір, зайшла на вебсайт ТОВ «Авентус Україна» https:/creditplus.ua, зокрема через мобільний додаток «CreditPlus», зареєструвалася та створила електронний кабінет, в якому йому їй надійшов текст кредитного договору, де вона мала змогу ознайомитися з Правилами, Паспортом споживчого кредиту, а також інформацією, передбаченою ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом тощо. Для підписання Договору за допомогою одноразового ідентифікатора відповідачка самостійно ввела у відповідне поле зазначені в SMS-повідомленні дані. Відповідачка має примірник оригіналу Договору №5584965 про надання споживчого кредиту та Паспорта споживчого кредиту. Доступ до особистого кабінету клієнта має виключно відповідачка, а тому жодних сумнівів у тому, що 22.02.2022 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою ІТС ТОВ «Авентус Україна» було досягнуто згоди щодо всіх суттєвих вимог та укладено електронний кредитний договір – не виникає.
Електронний підпис, призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, та накладається за допомогою особистого ключа і перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Оскільки кредитний договір укладений шляхом накладення електронного підпису відповідачки, який ідентифікує її особу, він вважається укладеним.
При цьому суд правильно встановив, що кредитний договір №5584965 від 22.02.2022 був підписаний зі сторони відповідачки з використанням одноразового ідентифікатора –M596134, оскільки такі обставини відповідають матеріалам справи, зокрема підтверджуються написом у Розділі 10 «Реквізити та підписи сторін» Договору: підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором M596134 22.02.2022 о 23:12:08, ОСОБА_1 . Аналогічний напис міститься в реквізитах Графіка платежів та Паспорта споживчого кредиту, згідно з яким зазначені Додатки також підписані одноразовим ідентифікатором, і відповідно до п.9.11 Договору є його невід`ємними частинами. 
Відповідачка чи її представник не надали суду доказів щодо спростування зазначених доказів.
Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження його згоди з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Без отримання листа на електронну пошту чи SMS-повідомлення, без входу на вебсайт товариства за допомогою логіна та пароля особистого кабінету або без обміну електронними документами (офертою та акцептом) укласти договір між позичальником і кредитором в електронній формі неможливо. У цьому полягає особливість укладення договору в електронній формі.
Відповідно до принципу змагальності, позивач має довести, що зазначені події (обставини) дійсно мали місце у відповідній послідовності та порядку, як це зазначено ним у позовній заяві. Лише після доведення факту укладення договору у відповідача виникає обов`язок спростування цих обставин.
Так, відповідно до ст.100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Таким чином, кредитний договір був укладений на сайті позикодавця та підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором – M596134, отриманим у SMS-повідомленні на номер її мобільного телефону.
Без отримання SMS-повідомлення та без здійснення входу на сайт товариства зазначений кредитний договір між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 не був би укладений.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19; від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20; від 02 листопада 2021 року у справі №243/6552/20, які відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Отже, відповідно до вимог ч.6, ч.8 ст.11 та ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» суд першої інстанції правильно встановив доведеним факт того, що відповідачка ознайомилася та погодилася з умовами кредитного договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов щодо суми кредиту, строків кредитування, сплати відсотків за користування кредитом, розміру і типу процентних ставок та уклали в належній формі кредитний договір, з чим погоджується і колегія суддів.
Відтак позивач, відповідно до покладеного на нього процесуального обов`язку доказування, надав належні та допустимі докази, які підтверджують, що між сторонами було узгоджено використання позичальником відповідного одноразового ідентифікатора як його підпису у порядку та формі, передбачених законом.
У зв`язку з цим посилання представника відповідачки на те, що матеріали справи не містять жодних підтверджень того, що кредитний договір був укладений сторонами в порядку, передбаченому законом, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються наведеними судом обставинами та дослідженими доказами.
Доводи апеляційної скарги про відсутність оригіналу кредитного договору та невідповідність наданої копії вимогам законодавства також є безпідставними.
Кредитний договір укладений в електронній формі шляхом підписання одноразовим ідентифікатором, отриманим відповідачкою у SMS-повідомленні на зазначений нею номер телефону.
Відповідно до положень статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний електронним підписом, у тому числі одноразовим ідентифікатором, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього електронним підписом є оригіналом такого документа.
Отже, з огляду на правову природу електронного договору, відсутність паперового примірника з власноручними підписами сторін не свідчить про його неукладеність чи недійсність, оскільки законом прямо передбачено можливість укладення договорів у письмовій (електронній) формі.
Таким чином, твердження про неналежність поданої електронної копії як доказу укладення кредитного договору є безпідставними та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин та погодження ними усіх істотних умов кредитування.
Крім того, представник відповідачки в апеляційній скарзі посилається на те, що у матеріалах справи відсутні докази перерахування коштів за кредитним договором. Проте такі доводи не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом з огляду на наступне.
На підтвердження надання відповідачці кредитних коштів у розмірі 25 000,00 грн позивачем надано суду довідку платіжного провайдера №КНО-20.4/103 від 27.09.2023, згідно з якою, як зазначив позивач, відбувся переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору, шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідачкою було вказано в заяві на отримання кредиту.
Дійсно, зазначена довідка не є достатнім доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 , оскільки зазначена в ній інформація не відповідає вимогам бухгалтерського обліку; ця довідка не є первинним бухгалтерським документом, що фіксує здійснення платежів і є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів.
Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Відповідно до зазначеної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.
Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.
Проте разом з позовною заявою позивачем було направлено до суду клопотання про витребування у АТ КБ «ПриватБанк» інформації, а саме: чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_1 ; виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , за період з 22.02.2022 по 03.03.2022 з відображенням часу зарахування коштів; інформацію про номер телефону, на який надсилається інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_1 в період з 22.02.2022 по 03.03.2020.
Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 25.03.2025 клопотання задоволено та витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» зазначену інформацію.
На виконання вказаної ухвали було надано виписку за особовим рахунком за період з 22.02.2022 по 03.03.2022, з якої вбачається, що 22.02.2022 було зарахування переказу на картку № НОМЕР_2 , яка відкрита на ім`я ОСОБА_1 , у розмірі 25 000 грн, тобто позивач надав у користування відповідачки кредитні кошти саме в такому розмірі як зазначено у позові.
Зазначене спростовує доводи апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували здійснення господарської операції з видачі кредитних коштів. Надана банківська виписка містить усі необхідні реквізити та в розумінні ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом.
Інших доказів щодо походження цих коштів відповідачкою не надано, що свідчить про їх отримання саме у рамках зазначеного кредитного договору. 
Отже, із наведеного очевидно випливає, що кредитні кошти були надані та фактично отримані відповідачкою, внаслідок чого у неї виникли зобов`язання їх повернути на підставі вимог кредитора.
У своїй апеляційній скарзі представник відповідачки наголосив, що позивачем не надано доказів існування заборгованості, а також, що сума боргу, яка була зазначена у позові, не відповідає наданим доказам, проте зазначені доводи є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Колегія суддів приймає розрахунок заборгованості, наданий позивачем, оскільки вказана ним сума заборгованості встановлена судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів. Відповідачкою чи її представником доказів щодо спростування суми заборгованості надано не було.
Дійсно, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами (погодили їх розмір) та інші умови кредитування.
Як вбачається з кредитного договору №5584965 від 22.02.2022, згідно з п.п.1.4, 1.5 Договору, строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів, детальні терміни повернення кредиту та сплати відсотків визначаються Графіком платежів, що є Додатком №1 до цього Договору. Стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується у межах строку кредиту.
Згідно з п.3.1 Договору, нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто методом «факт/факт». Згідно з п.п.1.5.1, 1.5.2 кредитного договору, нарахування процентів здійснюється за стандартною (1,99 %) або зниженою процентною ставкою (0,796 %).
Відповідно до п.1.5.2 Договору, якщо споживач до 24.03.2022 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного Графіком платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, споживач як учасник Програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, у зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
У випадку невиконання споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим Договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. При цьому споживач розуміє та погоджується, що застосування зниженої процентної ставки є виключно його правом отримання індивідуальної знижки лише як учасника Програми лояльності та лише за умови виконання ним вимог для її застосування, передбачених цим Договором. Споживач погоджується, повністю розуміє та поінформований, що у разі невикористання споживачем права на отримання знижки (невиконання умов для отримання знижки) застосовується стандартна процентна ставка, при цьому застосування стандартної процентної ставки без знижки не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для споживача, оскільки надання кредиту за цим Договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки.
З наведеного вбачається, що сторони у кредитному договорі погодили умови та порядок нарахування відсотків, відтак вони мають бути виконані належним чином відповідно до умов Договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, а за їх відсутності – відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). Колегія суддів також констатує, що відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з розрахунком заборгованості за Договором №5584965 від 22.02.2022 за період з 22.02.2022 по 21.11.2022 включно, первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» було нараховано проценти за користування грошовими коштами у розмірі 65 670,00 грн. 
З цього розрахунку також вбачається, що відповідачка кошти на погашення кредитної заборгованості в загальній сумі 90 670 грн, не вносила.
Загальна сума заборгованості відповідачки згідно з розрахунком первинного кредитора за Договором №5584965 від 22.02.2022 складає 90 670 грн, з яких: тіло кредиту – 25 000 грн, заборгованість за процентами – 65 670 грн.
Враховуючи, що строк дії кредитного договору становить 360 днів, а датою повернення кредиту визначено 17.02.2023, ТОВ «Авентус Україна» здійснювало нарахування відсотків виключно в межах строку дії Договору, а саме з 22.02.2022 по 21.11.2022 включно.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти на умовах, визначених договором, а згідно зі ст.1048 ЦК України проценти за користування кредитом нараховуються у порядку та в розмірі, встановлених договором. При цьому після спливу строку кредитування право на нарахування договірних процентів припиняється, якщо інше прямо не передбачено договором.
Слід також зазначити, що після укладення договорів факторингу з ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» та ТОВ «Українські фінансові операції», до яких перейшло право вимоги до відповідачки за кредитним договором №5584965 від 22.02.2022, нові кредитори не здійснювали нарахування процентів після закінчення строку дії Договору.
Таким чином, нарахування процентів здійснювалося в межах строків та за ставками, передбаченими кредитним договором. Суд перевірив надані розрахунки та правильно визначив суму заборгованості за відсотками, яку належить стягнути з відповідачки.
Позовна вимога щодо стягнення з відповідачки процентів за користування кредитом ґрунтується на вимогах закону та узгоджена сторонами кредитного договору.
Отже, ТОВ «Українські фінансові операції» пред`явило вимоги про стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами, передбачених кредитним договором.
Крім того, представник відповідачки стверджує, що матеріали справи не містять доказів виконання зобов`язання за Договором факторингу з боку ТОВ «Українські фінансові операції», тобто немає підтвердження оплати за відступлення права вимоги, проте колегія суддів відхиляє зазначені доводи з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 26.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» укладено Договір факторингу №26.09/23-Ф, відповідно до умов якого право вимоги за Договором №5584965 про надання споживчого кредиту від 22.02.2022 перейшло до ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс».
Перехід прав вимоги за Договором факторингу №26.09/23-Ф від 26.09.2023 апелянт не оспорює, проте зауважує, що перехід прав вимоги згідно з Договором факторингу №31.07/24-Ф від 31.07.2024 не відбувся.
У Договорі факторингу №31.07/24-Ф від 31.07.2024 визначено, що право вимоги – права грошової вимоги щодо погашення (стягнення) заборгованостей з боржників, які виникли на підставі кредитних договорів.

Крім того, визначено, що реєстр боржників – це інформація, що стосується боржників, оформлена за формою, встановленою в Додатку №1.

Згідно з п.1.1 Договору факторингу №31.07/24-Ф від 31.07.2024, за цим Договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком №1 та є невід`ємною частиною Договору.

Пунктом 1.2 Договору факторингу №31.07/24-Ф від 31.07.2024 визначено, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно з Додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору. 
В день, коли здійснюється перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників, клієнт зобов`язаний передати фактору інформацію згідно з Реєстром боржників в електронному вигляді.

Згідно з п.1.6 Договору факторингу №31.07/24-Ф від 31.07.2024, права вимоги вважаються прийнятими фактором для здійснення факторингу шляхом підписання ним Акту прийому-передачі реєстру боржників (Додаток №2).

Крім того, відповідно до п.9.2 Договору факторингу №31.07/24-Ф від 31.07.2024, Договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами. Зобов`язання, що виникають з цього Договору, припиняються їх належним (повним) виконанням. Договір вважається укладеним, якщо він підписаний від імені сторін їх уповноваженими представниками, а підписи скріплені печатками сторін.

Колегія суддів звертає увагу, що умовами укладеного Договору факторингу №31.07/24-Ф від 31.07.2024 передбачено перехід права вимоги з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників та не пов`язано з оплатою за Договором факторингу, проведення якої відтерміновано на визначений Договором строк. Слід зазначити, що встановлений порядок оплати не впливає на перехід права вимоги за кредитним договором. Це також є ознакою договору відступлення права вимоги (цесії), передбаченого п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, і не свідчить про відсутність права вимоги у позивача, яке він набув на підставі вищевказаного Договору, за яким право вимоги було передано на умовах відстрочення платежу, що, у свою чергу, відповідає правовим висновкам, висловленим у постановах ВП ВС від 11.09.2018 у справі №909/968/16 та від 08.08.2023 у справі №910/8115/19.

Представник відповідачки на вищевказані обставини помилково не звернув уваги, внаслідок чого безпідставно вважав, що у позивача відсутнє право вимоги.
Таким чином, 31.07.2024 між ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» та позивачем ТОВ «Українські фінансові операції» укладено Договір факторингу №31.07/24-Ф від 31 липня 2024 року, відповідно до умов якого право вимоги до відповідачки за Договором №5584965 про надання споживчого кредиту від 22.02.2022 перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції», що підтверджується Витягом з реєстру боржників від 31.07.2024. Факт прийому-передачі Реєстру боржників та розрахунків за Договором підтверджується відповідним Актом приймання-передачі.
Представник відповідачки у своїй апеляційній скарзі також заперечує проти покладення на ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачем, вказуючи, що розмір таких витрат не є обґрунтованим та співмірним зі складністю справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача не просив про стягнення більшого розміру витрат на правову допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За змістом частини 1 пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 2, 3 та 4 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «Українські фінансові операції» у додатках до позову надано: копію договору про надання правової допомоги №01/08/2024-А від 01.08.2024, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію акта про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг), копію детального опису робіт (а.с.31, 42-44).
В Акті про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом сторони підтвердили, що адвокат надав, а клієнт прийняв правничу (правову) допомогу загальною вартістю 10 000,00 грн, зокрема щодо підготовки та подачі позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .
Крім того, зазначено, що замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, а також стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. 
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу та мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи й усіх обставин, що мають значення.
При цьому колегія суддів відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує наступні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які були висловлені у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24):
«139. У розумінні умов частин четвертої – шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
140. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21.
141. Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку
з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
142. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, справа №922/1964/21.
143. У постановах від 19 лютого 2022 року №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
144. Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
145. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення».
Слід зазначити, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачкою було заявлено клопотання про зменшення судових витрат.
Зважаючи на те, що витрати на правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами їх фактичного понесення, водночас матеріали справи не містять значного обсягу документів, на дослідження й збирання яких адвокат мав би витратити істотний час; зазначений спір для кваліфікованого юриста є справою незначної складності; судова практика у спорах такої категорії є сталою, а спірні правовідносини не потребують застосування значної кількості нормативно-правових актів, то суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог у цій частині та зменшив розмір витрат на правничу допомогу, керуючись критеріями співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності та обсягу фактично виконаної адвокатом роботи, і правомірно стягнув з відповідачки 5 000,00 грн.
Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судового збору, сплаченого у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає. Судовий збір, сплачений позивачем за подання позову до суду першої інстанції, підлягає покладенню на відповідачку.
Витрати відповідачки на професійну правничу допомогу також відшкодуванню не підлягають, оскільки рішення у справі ухвалено на користь позивача, а апеляційна скарга відповідачки залишена без задоволення.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гаращака Василя Васильовича залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 24 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 01 травня 2026 року.

Головуючий – 
В.Б. Яцина

Судді -         Р.В. Гєрцик

Ю.М. Мальований.