Справа № 449/185/26 
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" травня 2026 р.          м. Перемишляни
Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Савчака А.В.,
секретаря судових засідань Винницької А.Р.,
за участю, 
представника позивача ОСОБА_1 ,
представників відповідачів Алфімов О.В., Гнатенко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з залу суду в м. Перемишляни в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ДП «Комбінат «Прогрес», державного агентства з управління резервами України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :
Представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом. Просив: 
- визнати недійсним та скасувати наказ Державного агентства з управління резервами України №6-к від 05.01.2026 р.;
- зобов`язати Державне агентство з управління резервами України поновити позивача на посаді в.о. генерального директора ДП «Комбінат «Прогрес»»;
- стягнути з ДП «Комбінат «Прогрес» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.01.2026 року.
В обґрунтування позову представник позивача стверджував, що позивача було прийнято на роботу «до прийняття відповідного рішення органом управління». На його думку, такою подією є призначення на посаду постійного керівника у спосіб і порядок передбачений законом (в умовах воєнного стану – керівник призначається уповноваженим органом (Агенством) за погодженням з КМУ). Натомість, позивача було звільнено у зв`язку з призначенням на його місце іншого виконуючого обов`язків. Представник позивача вважав, що таким чином суб`єкт призначення використав статус «в.о.» як інструмент для його звільнення без настання повної події та без пояснення причин звільнення. На думку представника, - це порушує роботу стратегічного підприємства та його законні очікування на дотримання законних процедур передбачених законодавством та Статутом. 
Окрім того, представник позивача стверджував, що позивача було звільнено під час його тимчасової непрацездатності (перебування на лікарняному). 
16 лютого 2026 року суд відкрив провадження по даній справі.
Представником відповідача ДП «Комбінат «Прогрес» було подано відзив на позов, в якому він просив суд звернути у вагу на те, що відповідно до інформації наданої Головним управлянням Пенсійного фонду України в м.Києві позивач ОСОБА_2 звернувся особисто за медичною допомогою лише 06.01.2026 о 15:15, а лікарняний листок було сформованого 06.01.2026 о 15:19 лікарем ОСОБА_4 з 05.01.2026р. по 09.01.2026 р. Оскільки Позивач звернувся до лікаря для оформлення електронного листка непрацездатності лише наступного дня після звільнення, - представник відповідача вважає, що твердження викладені в позовній заяві про перебування ОСОБА_2 на лікарняному в день припинення з ним трудових відносин є безпідставними. 

В судовому засіданні 28.04.2026 р. представник позивача Торонні А.М., позов підтримала з підстав, зазначених в ньому. Окрім того, просила врахувати те, що: відповідно до листа секретаріату КМУ питання про затвердження керівника ДП «Комбінат «Прогрес»» не розглядалось; підстав для заміни одного в.о. на іншого у суб`єкта призначення не було; позивача належним чином не повідомили про звільнення.
Представники ДП «Комбінат «Прогрес»» проти позову заперечив з підстав зазначених в відзиві (позивач не перебував на лікарняному в день звільнення, а наданий листок непрацездатності не може бути взятий до уваги судом). Просив також врахувати інформацію надану Офісом Генерального Прокурора, що на даний момент позивач перебуває в статусі підозрюваного і тримається під вартою. 
Представник відповідача: Державного агентства з управління резервами України, - Гнатенко С.О., проти позову заперечив. Вважав, що агентство діяло в межах наданих йому повноважень.

Вислухавши позицію представників сторін, дослідивши надані ними докази судом було встановлено наступне.
На підставі наказу Державного агентства резерву України від 31 січня 2024 року №17-к позивача було призначено виконувачем обов`язків генерального директора державного підприємства «Комбінат «Прогрес» з «1 лютого 2024 року до прийняття відповідного рішення органом управління». Посилання на п.2 частини першої ст.23 Кодексу законів про працю України свідчить про те, що мова йде про укладення трудового договору на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. 
Позивач та його представники даний наказ не оскаржували і не ставили під сумнів.
На підставі наказу Державного агентства резерву України від 5 січня 2026 року №6-к позивача було звільнено з посади виконуючого обов`язки генерального директора державного підприємства «Комбінат «Прогрес» з 5 січня 2026 року на підставі п.2 частини першої ст.23 та п.2 частини першої ст. 36 Кодексу законів про працю України.
Як вбачається з долученого скрін-шоту даний наказ було надіслано електронною поштою на електронну пошту ДП «Комбінат «Прогрес» (до якої, згідно пояснень представника позивача, останній мав доступ).
З долученого витягу з ЄДР (станом на 2 лютого 2026 року) вбачається, що статутний капітал підприємства складає понад 1,5 млн. гривень, а керівником ДП «Комбінат «Прогрес» є ОСОБА_5 , яка замінила на цій посаді позивача. Коли і на якій підставі відбулися такі зміни з витягу встановити неможливо (було її призначено на посаду керівника чи виконуючого обов`язки керівника – невідомо, оскільки сторони не надали жодних документів). 
На думку суду, наданий представником відповідача лист з Офісу генерального прокурора та постанова про надання дозволу на розголошення даних досудового розслідування від 01.05.2026 року не має суттєвого значення до обставин даної справи з огляду на таке:
- дане кримінальне провадження було зареєстроване в ЄРДР 13.09.2023 року (до призначення позивача на посаду в.о. генерального директора);
- оголошення йому підозри мало місце 19.02.2026 року (вже після його звільнення);
- у вчиненні яких дій та на якій посаді підозрюється позивач, а також чи має це відношення до його трудових обов`язків як виконуючого обов`язки керівника – достеменно не відомо.
Відповідно до п.7.3. статуту підприємства його Керівник призначається і звільняється Уповноваженим органом управління в порядку, визначеним нормативно-правовими актами.
Відповідно до Закону України «Про управління об`єктами державної власності» (ст.6), Положення про Державне агентство з управління резервами України до повноважень голови ДАУР відносяться повноваження на призначення та звільнення з посади їх керівників (п.п. 12 п.10).
Відповідно до абзацу четвертого пункту один постанови КМУ №643 «Деякі питання управління об`єктами державної власності на період воєнного стану» на період дії воєнного стану призначення на посаду керівників суб`єктів господарювання, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави і вартість активів яких перевищує 200 млн. гривень, здійснюється суб`єктом управління об`єктами державної власності (далі - суб`єкт управління) після погодження кандидатур відповідних осіб Кабінетом Міністрів України без проведення конкурсного відбору на строк, який не перевищує строку дії воєнного стану та трьох місяців після його припинення або скасування.
На думку представників позивача, єдиною підставою для звільнення позивача є призначення на посаду керівника відповідно до постанови КМУ №777 (на підставі конкурсу) чи №643 (суб`єктом управління після відповідного погодження кандидатури з КМУ). Однак, з таким твердженням суд погодитись не може, з огляду на таке:
- призначення позивача на посаду мало строковий характер (в наказі на призначення є відповідне посилання на п.2 частини першої ст.23 та п.2 частини першої статті 36 КЗпП України);
- ОСОБА_2 мав усвідомлювати ці обставини;
- Строк виконання позивачем обов`язків генерального директора (відповідно до наказу від 31 січня 2024 року №17-к) визначений «до прийняття відповідного рішення органом управління», а не «до призначення постійного керівника», як стверджували представники позивача. Хоча таке формулювання і містить в собі певну невизначеність, однак, воно само по собі не тягне до трансформації строкових трудових відносин в безстрокові. Водночас, таке формулювання не виключає можливість тимчасового виконання повноважень працівника понад 3 місяці;
- Відповідно до правової позицій ВП ВС (справа № 366/3222/21) строк дії трудового договору може визначатись «як до призначення керівника за результатами проведеного конкурсу шляхом укладення з ним контракту, так і до призначення іншої особи, на яку покладається виконання обов`язків керівника (генерального директора) підприємства шляхом видачі відповідного наказу органом управління».
При цьому слід звернути увагу, що процедура призначення тимчасово виконуючого обов`язки в законодавстві (в т.ч. в нормативних актах, які згадують представники позивача) – не є чітко визначеною. 
Відповідні норми Закону України «Про державну службу» (ч.8 ст.31) та «Порядку проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки» (абз.2 п.2) (затв. ПКМУ №777), щодо трьохмісячного строку тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою, - не діяли на момент призначення позивача «в.о. генерального директора» і не діють на даний час. З огляду на зміну правового регулювання, - аргументи представників позивача з цього приводу не мають нормативного закріплення. 
Суд вважає, що представники позивача, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилались на не релевантну судову практику ВС, зокрема:
- обставини у справі № 275/404/21 є дещо відмінними, оскільки в наказі про призначення позивача в.о. керівника був чітко визначений строк «до призначення керівника».
- обставини у справі 456/1736/21 є подібними до справи, що розглядається, а рішення ВС прийнято не на користь позивача (працівника). Так, посилання суб`єкта призначення на ст.23 КЗпП України ВС вважав достатнім для того, щоб прийти до висновку про тимчасовий характер роботи. Зокрема, ВС в своїй постанові зазначив, що: «Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку. Оскільки між позивачем та відповідачем був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням юридичного факту - до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління, то звільнення позивача, з урахуванням змісту наказу про його призначення, відповідає пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.».

Таким чином, суд приходить до висновку, що призначення позивача в.о. генерального директора мало строковий характер, а строк виконання ним таких обов`язків був певним чином визначений. Факт виконання таких обов`язків позивачем на протязі майже двох років, сам по собі, не свідчить про те, що трудові відносини із строкових перейшли у безстрокові. Призначення на місце генерального директора підприємства чи виконувача обов`язки генерального директора іншої особи може бути підставою для звільнення позивача. З наданих суду доказів, оцінити дотримання чи недотримання процедури призначення ОСОБА_5 неможливо, а надана відповідь з секретаріату КМУ є не інформативною.

До позову було долучено копію двох листків непрацездатності. Один з них за № 20334816-2037470527-1 було відкрито 05.01.2026р. та закрито 09.01.2026р. Хоч з копій даних листків встановити їх належність є неможливим, однак, сторони дану обставину не заперечували. Окрім того, представник відповідача долучив лист до відзиву на позов, з якого вбачається, що такий лист дійсно видавався позивачу. 
З відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 25.03.2026 за вих.№ 2600-1006-8/45562 вбачається, що позивач особисто звернувся до лікаря 6.01.2026 року і відповідний листок непрацездатності (№ 20334816-2037470527-1) мав бути сформований саме з цієї дати. Однак, лікар в порушення вимог відповідних нормативних актів (п. 3 розділу ІІІ Порядку формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність в реєстрі медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 №1066), фактично оформив листок непрацездатності на день раніше від дня звернення.
Інформація, яка надана Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, має бути врахована, а з огляду на її зміст, суд вважає, що позивач фактично не був звільнений під час його непрацездатності. 

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що підстав для визнання наказу №6-к від 05.01.2026р. незаконним та його скасування – немає. 
Не підлягають до задоволення і інші вимоги позивача: про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 274 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ухвалив :
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ДП «Комбінат «Прогрес», державного агентства з управління резервами України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя  	А. В. Савчак