ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/23395/25
провадження № 2/753/885/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року суддя Дарницького районного суду міста Києва Шаповалова К.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,
В С Т А Н О В И В:
у жовтні 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява КП "Київтеплоенерго" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що КП "Київтеплоенерго" надає послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 вказаного будинку та є споживачами зазначених вище послуг. У зв`язку із несплатою відповідачами коштів за отримані послуги, у них виникла заборгованість, яка разом із 3% річних, інфляційними втратами та пенею складає 94994,86 грн, та яку позивач просить стягнути на свою користь у судовому порядку.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 листопада 2025 року цивільну справу № 753/23395/25 передано судді Шаповаловій К.В. 
Відповідно до інформації, яка надійшла до суду 13 листопада 2025 року з електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА" відповідачі значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_3 .
Ухвалою суду від 17 листопада 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
04 грудня 2025 року до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що квартира АДРЕСА_4 , є службовою квартирою, яка надавалась родині " ОСОБА_3 " на підставі ордеру та яка перебуває на балансі ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верхової Ради України. Відповідач зазначає, що станом на грудень 2019 року були сплачені усі квитанції щодо надання житлово-комунальних послуг за вищевказаною адресою та 4 грудня 2019 року був складений акт передачі службової квартири у присутності техніка наглядача ОСОБА_4 , електрика ОСОБА_5 , були зняті показники лічильників гарячої та холодної води, лічильників електроенергії та передані ключі від житлового приміщення вищевказаній комісії. Отже, комісія прийняла службову 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Відтак родина " ОСОБА_3 " у грудні 2019 року виїхала із займаного житлового приміщення. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обов`язок виконавця підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Після грудня 2019 року між позивачем та відповідачем жодного договору про надання послуг не укладалось. Відповідно до положень ст. 323 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки згадана вище квартира, є службовим житловим приміщенням, яка перебуває на балансі ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верхової Ради України, сім`я ОСОБА_3 не є власником вищевказаного приміщення. Починаючи з грудня 2019 року ОСОБА_1 , не користувався даним житловим приміщенням, особистих речей за вищевказаною адресою не має, квартира була передана на баланс ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верхової Ради України. Згідно зі статтею 13, пунктом 1 частини першої статті 20 вказаного Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Така позиція була висловлена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22. Але, як вказувалось раніше, квартира АДРЕСА_4 , в грудні 2019 року була повернута на баланс ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верхової Ради України, що підтверджується актом передачі житлового приміщення. Крім того, листом, вх. Б-02/026511КТЕ від 13 грудня 2019 року, Генеральному директору комунального концерну «Центр комунального сервісу» надсилалась заява про розірвання договору про надання послуг із прикріпленою квитанцією про сплату за опалення, що підтверджувало відсутність заборгованостей за опалення станом на грудень 2019 року. Також на ім`я директора ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верхової Ради України надсилалась заява, вхід. № 244, від 09.07.2020, щодо обставин та факту звільнення службової квартири та оплати житлово-комунальних послуг. Підтвердження проживання за іншою адресою з січня 2020 року також додані відповідачем до відзиву. Відповідач зазначає, що наявність у нього реєстрації за вищевказаною адресою не є доказом утримання та користування житлово-комунальними послугами позивача. Крім того, відповідач наголосив, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, позивачу нічого не заважало подати позов ще до повномасштабного вторгнення росії в Україну. Тому, враховуючи, що відповідач не визнає позов у повному обсязі, він просить суд застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
09 лютого 2026 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача, у яких він зазначив, що відповідно до положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Від відповідачів не було жодних скарг щодо неотримання послуг за адресою, по якій виникла заборгованість. Тому, слід вважати, що послуги з централізованого опалення та теплової енергії за вказаною адресою в період виникнення заборгованості надавались в повному обсязі, а тому, позивач має право вимагати від відповідачів виконання обов`язку щодо оплати спожитих послуг. Відповідно до ст. 20 Закону, п. п. 18, 20, 30 Правил, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Проте, відповідачі, в даній справі, як зареєстровані особи, є споживачами послуг за вищевказаною адресою, своєчасно не сплачували за спожиті послуги з централізованого опалення та теплової енергії в результаті чого у них утворилась заборгованість. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка виконала зобов`язання замість інших співборжників, має право зворотної вимоги (регресу) до них у розмірі сплаченого, якщо інше не встановлено законом або договором, причому відшкодування здійснюється у рівних частках. Тому у разі, якщо з відповідачів буде стягнуто грошові кошти за житлово-комунальні послуги, він має право звернутись із регресною вимогою до осіб, які на його думку також користувалися житлом і, відповідно, несуть солідарну або часткову відповідальність за оплату таких послуг.  Щодо обов`язку споживачів передавати дані, то представник позивача зазначає, що згідно законодавства України, споживачі послуг з опалення та гарячого водопостачання зобов`язані передавати показники лічильників щомісяця. Це встановлено низкою нормативно-правових актів: Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії»: Пункт 8 цієї постанови вказує, що споживачі теплової енергії зобов`язані своєчасно передавати показники лічильників теплової енергії постачальникам послуг (щонайменше один раз на місяць). Також це встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 р. № 819 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання гарячої води». Відповідно до цього документа, споживачі гарячої води повинні передавати показники лічильників гарячої води постачальникам послуг у встановлені строки, зазвичай - щомісяця. Відповідно до ЗУ «Про комунальні послуги» (стаття 17), встановлюється обов`язок споживачів передавати показники лічильників, у тому числі для послуг з опалення та гарячого водопостачання, з метою визначення кількості спожитих послуг і коректного нарахування платежів. Цей обов`язок покладений на споживачів, оскільки від коректності передачі показників залежить правильність розрахунку та нарахування вартості спожитих послуг. Зазначені нормативні акти також передбачають можливість застосування штрафних санкцій у випадку ненадання таких показників у встановлені строки. Тому споживачі мають обов`язок передавати показники лічильників на опалення та гарячу воду щомісяця для забезпечення точних нарахувань і уникнення непорозумінь з постачальниками послуг. Окрім того, представник позивача зазначив, що : пунктом 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідачів заборгованості в силу пункту 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України продовжено на строк дії карантину. Пунктом 1 постанови КМУ №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено на всій території України карантин з 12.03.2020. Постановою КМУ від 27 червня 2023 р. № 651 відмінено карантин з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України. Проте, на момент відміни карантину вже діяв пункт 19 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу, який встановлював зупинення перебігу позовної давності на період дії воєнного стану. Пункт 19 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України встановлює, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, перебіг позовної давності зупинений пунктами 12 та 19 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України з березня 2020 року і по тепер, а тому строк позовної давності підлягає застосуванню відповідно до норм Закону до вимог виниклих до березня 2017. Таким чином, позивачем не було пропущено позовну давність за вимогами про стягнення заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води з березня 2017 відповідно до норм Закону. Окрім того, представником позивача було зазначено про правомірність нарахування інфляційної складової боргу, пені та 3% річних. Представник позивача також вказав на те, що позивачем було здійснено коригування суми заборгованості на суму 2689,00 грн та надано суду довідку щодо актуальної заборгованості.
18 березня 2026 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що квартира №334, в будинку АДРЕСА_1 перебуває у власності держави знаходиться на балансі ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верхової Ради України - є службовим жилим приміщенням, яке надавалось ОСОБА_6 та членам його сім`ї на підставі ордеру. ОСОБА_6 разом з сім`єю проживав у вказаній квартирі з 2017 року по 04 грудня 2019 року, вказані обставини підтверджуються належним чином засвідченою копією акту приймання-передачі службової квартири. Підписання акту приймання-передачі службової квартири свідчить про якісний стан квартири та відсутність будь-якої заборгованості у осіб, які проживали у вказаній квартирі. Відтак, саме з 05 грудня 2019 року слід рахувати строк, відколи відповідачі припинили проживання у квартирі АДРЕСА_4 та використання нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами. Відповідач наголошує, що позивач не надає жодного доказу, на підтвердження факту використання/користування відповідачами житлово-комунальними послугами, а саме: централізованого опалення, постачання гарячої води та теплової енергії, які надаються КП «Київтеплоенерго». Відповідач наголошує, що обидва відповідачі з січня 2020 року по теперішній час проживають у квартирі АДРЕСА_5 , що підтверджуються довідкою про фактичне місце проживання ОСББ «Печерські пагорби» №03/11/25 від 03.11.2025. Відтак, відповідачі в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прирівняні до споживача таких послуг, саме по фактичному місцю проживання останніх. Додатковим доказом вказаних обставин, є платіжні інструкції з 2020-2025 p.p. щодо оплати отриманих житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_5 , зокрема опалення та теплову енергію. Відповідач наголошує на тому, що відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про змін власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором. Споживач інформує протягом місяця з дня настання таких змін виконавця про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) шляхом надання виконавцю витягу або інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно, а також про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, з метою подальшого внесення змін до договору. Відтак, саме на власника - як споживача в розумінні Закону України «Про житлово- комунальні послуги» покладено обов`язок щодо інформування надавачів послуг про зміни фактичної кількості осіб, які постійно проживають у житлі споживача, до якої надавалися послуги з теплопостачання виконавцем послуг, відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Таким чином, твердження позивача, що відповідачі, в даній справі як зареєстровані особи, є споживачами послуг за вищевказаною адресою, не відповідає дійсності, направлене на введення суду в оману та не підтверджене належними та допустимими доказами в розумінні ст. 77-78 ЦПК України. Зважаючи на викладене, відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. 
Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до позовної заяви докази, вивчивши відзиви відповідачів та письмові пояснення позивача, доходить наступного висновку.
Судом встановлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27 грудня 2017 № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.
11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) до Додатки до нього, відповідно до яких ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло права грошової вимоги до боржників, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 1 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 1 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отриманні кредитором за період 1 серпня 2018 до дати укладення цього договору. Перелік договорів, (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору.
Тобто, з 1 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснювало КП «Київтеплоенерго».
З 01 листопада 2021 року, у зв`язку зі зміною законодавства, КП ««Київтеплоенерго» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.
Будинок АДРЕСА_1 під`єднаний до мереж тепло- та водопостачання, тобто мешканці квартир, що розташовані в будинку, є споживачами послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а з 01 листопада 2021 року послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг на час виникнення спірних правовідносин визначав Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону від 24 червня 2004 року № 1875-IV (надалі - Закон № 1875-IV).
Вищевказаний Закон містить визначення комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
За приписами статті 19 Закону № 1875-IV учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого постачання холодної води та водовідведення.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 21 Закону № 1875-IV виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
На виконання вимог Закону КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 №34 (5085).
Частина 7 статті 26 Закону визначає, що договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.
За приписами статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
За приписами статті 20 Закону № 1875-IV, пунктів 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Згідно статті 32 Закону № 1875-IV розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
З 1 травня 2019 року набула чинності нова редакція Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року (далі - Закон № 2189-VIII).
За приписом пункту 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Статтею 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Правовідносини у сфері надання послуг з ТЕ/ПГВ регулюються ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року, Постановою КМУ від 11 грудня 2019 року № 1182 "Про затвердження Правил надання послуг з постачання гарячої води та попових договорів про надання послуг з постачання гарячої води" та Постановою КМУ від 21 серпня 2019 року № 830 "Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії".
Відповідно до статті 14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з ТЕ/ПГВ включає в себе також і плату за абонентське обслуговування.
Відповідно до вимог ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», споживачі послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води зобов`язана сплачувати внески за обслуговування вузлів комерційного обліку відповідних послуг.
Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Позивач зазначив, що відповідачі у період з травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року не сплачували кошти за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, внаслідок чого у них утворилася заборгованість у розмірі 17838,30 грн та 6638,76 грн, відповідно. А також заборгованість із обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 346,99 грн.
Окрім того, позивач наголошує, що починаючи з 01 листопада 2021 року відповідачі не належним чином сплачували кошти за надані їм послуги: з постачання теплової енергії, внаслідок чого у них утворилася заборгованість у розмірі 38078,54 грн, за спожиті послуги з постачання гарячої води у розмірі 13876,93 грн, а також: заборгованість по платі за абонентське обслуговування за постачання теплової енергії - 1097,87 грн та за абонентське обслуговування за постачання гарячої води - 783,75 грн.
Окрім того, позивачем було здійснено нарахування 3% річних, розміру інфляційних втрат та пені на суми заборгованості за несплату коштів, а відтак, загальна сума боргу, яку просив стягнути позивач при подачі позову до суду склала 94 994, 86 грн. Разом з тим, в ході розгляду справи від імені представника позивача було подано пояснення,у яких, зокрема, зазначено про те, що позивачем було здійснено коригування боргу на суму 2689,00 грн.
Відтак, позивач зазначив, що відповідачі, будучи зареєстрованими за вказаною адресою та отримуючи послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води, не виконували покладений на них договором і законом обов`язок по оплаті вказаних послуг, внаслідок чого у них виникла заборгованість, про яку зазначено вище.
Разом з тим, відповідачами у відзивах на позов зазначалося, про те, що у помешканні за адресою:  АДРЕСА_3 вони лише зареєстровані, однак, не є власниками помешкання та з грудня 2019 року не проживають у квартирі. Відповідачі зазначили, що вказана квартира є службовим житлом та перебуває на балансі у ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верхової Ради України.
До відзиву відповідачем ОСОБА_1 було додано копію акту приймання-передачі службової квартири від 04 грудня 2019 року, відповідно до якого користувачем квартири ОСОБА_6 було передано уповноваженим особам квартиру АДРЕСА_4 . У акті вказано про те, передача службової квартири відбулася у присутності техніка наглядача ОСОБА_4 , електрика ОСОБА_5 , також були зняті показники лічильників гарячої та холодної води, а також лічильників електроенергії.
Окрім того, ОСОБА_1 надав суду копію заяви, відповідно до якої 13 грудня 2019 року він проінформував КК «Центр комунального сервісу» про те, що просить компанію «Київтеплоенерго» розірвати договір про надання послуг, у зв`язку з тим, що Комітет з питань регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності ВРУ, прийняв рішення щодо звільнення займаного службового приміщення з усіма особами, у зв`язку із закінченням строку депутатських повноважень (заява була прийнята адресатом 13 грудня 2019 року вх. № Б-02/02-6511КТЕ).
До відзиву також було долучено копію заяви від 08 липня 2020 року, відповідно до якої ОСОБА_1 звернувся до директора ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верхової Ради України Красієнка В.В., та зазначив, що у зв`язку із залишенням службової квартири за адресою:  АДРЕСА_3 , був складений акт приймання-передачі службової квартири від 04 грудня 2019 року, згідно якого квартира повернулася на баланс ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верхової Ради України. ОСОБА_1 у своїй заяві також зазначив, що станом на грудень 2019 року ним були сплачені усі квитанції, не було ніяких заборгованостей, також були розірвані прямі договори із усіма підприємствами, які надавали комунальні послуги, до кожної заяви про розірвання договору додавався акт, тим самим інформувалося про перехід квартири від тимчасового користувача до фактичного власника. Але так склалося, що КК «Центр комунального сервісу» досі ідентифікує ОСОБА_1 , як користувача вказаної квартири, засобами автодозвонювача інформує про заборгованість щодо надання послуг за опалення та надання гарячої води у сумі 7484 грн, також зазначає, що у разі несплати «ЦКС» має намір звернутися до суду з позовом про погашення заборгованості. У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 у вказаній заяві просив дійти згоди із відповідними підприємствами шляхом корегування реквізитів та подальшого інформування щодо комунальних послуг фактичного балансоутримувача квартири.
Окрім того, відповідачами на підтвердження проживання у іншому помешканні було надано суду: копію довідки № 03/11/25 від 03 листопада 2025 року ОСББ «Печерські пагорби», згідно якої ОСОБА_6 разом із дружиною ОСОБА_2 та сином ОСОБА_1 з січня 2020 року по теперішній час проживають у житловому приміщенні АДРЕСА_5 ; копії декларацій про вибір лікаря, у яких зазначено, що місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є: АДРЕСА_6 ; копії платіжних квитанцій, з яких вбачається, що ОСОБА_6 вносяться кошти за отримані житлово-комунальні послуги, отримані за адресою: АДРЕСА_6 .
Відповідно до положень пункту 6 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції 2017 року, споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.
У пункті 29 Правил зазначено, що споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).
Отже, споживач має право не сплачувати вартість житлово-комунальних послуг у випадку, якщо він подасть відповідну письмову заяву до надавача послуг та документально оформить свою відсутність в квартирі.
Відповідачами були надані докази того, що вони дійсно з листопада 2019 року не проживають у помешканні: АДРЕСА_3 , за яким виникла заборгованість, більше того, надано докази, що у грудні 2019 року до КК «Центр комунального сервісу» було подано заяву, у якій ОСОБА_1 просив компанію «Київтеплоенерго» розірвати договір про надання послуг.
Суд наголошує, що у своїх поясненнях представник позивача згадував про можливість подачі заяв через Центр комунального сервісу, тобто вбачається, що інформування позивача про розірвання договору про надання послуг із КП «Київтеплоенерго» є належним.
Разом з тим, суд зазначає, що представником позивача не було надано суду жодних заперечень або спростувань факту не проживання відповідачів у помешканні, за яким виникла заборгованість або ж неповідомлення про розірвання договору про надання послуг, щодо викладених відповідачами у відзивах на позов.
Також суд зазначає, що згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, по квартирі АДРЕСА_2 була відсутня заборгованість з послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання станом до листопада 2019 року, тобто за період, коли відповідачі ще проживали у квартирі.
Відповідно вимог частин першої, другої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із статтями 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Зважаючи на те, що відповідачами доведено факт не проживання у помешканні, за яким виникла заборгованість за житлово-комунальні послуги починаючи з грудня 2019 року, доведено факт належного повідомлення надавача послуг про розірвання договору про надання послуг, та зважаючи на те, що до листопада 2019 року, тобто у період, коли відповідачі ще жили у помешканні, заборгованість була відсутня, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення із  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за житлово-комунальні послуги за заявлений позивачем у цій справі період.
Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача, суд зазначає, що така заява не підлягає задоволенню, оскільки судом відмовлено у задоволені позовних вимог через їх необгрунтованість та недоведеність позивачем.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В
у задоволенні позову Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги- відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В. Шаповалова