УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №290/1287/25 Головуючий у 1-й інст. Шакалов А. В. 
Категорія 70 Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Григорусь Н.Й.
суддів Галацевич О.М., Панкеєвої В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) у місті Житомирі цивільну справу № 290/1287/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 26 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Шакалова А.В. у селищі Романів,
в с т а н о в и в :
17 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову зазначив, що з 13.07.2002 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано рішенням суду 19.05.2016. Від шлюбу народилось троє дітей, з яких ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неповнолітнім.
Оскільки від відповідачки жодних коштів на утримання спільного неповнолітнього сина він не отримує, хоча відповідачка є повністю працездатною, має стабільний офіційний дохід, тому просив задовольнити позовні вимоги та стягнути на його користь аліменти на неповнолітнього сина в розмірі частини усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову й до повноліття дитини.
Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 26 лютого 2026 року позов задоволено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі або скасувати і відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що ОСОБА_1 у червні 2025 року звертався до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_5 та стягнення аліментів. Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 05.11.2025 у задоволенні позову було відмовлено. Проте, ОСОБА_1 17.11.2025 повторно звернувся до суду з ідентичною за предметом, підставами та формулюванням позовною заявою про стягнення аліментів, що відповідно до ст. 377 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Окрім того, судом першої інстанції через неправомірне обмеження відповідачки у реалізації її процесуального права на відзив, а саме проведення судового засідання та винесення рішення за сім днів до закінчення процесуального строку для подання відзиву, не були та не могли бути досліджені докази, які спростовують суть позову і мають вирішальне значення для встановлення обставин справи та безпідставності позову.
Так, відомості проживання сина з позивачем у с.Вільха є недостовірними та спростовуються офіційними даними державних органів, зокрема Державною прикордонною службою, за якими ОСОБА_4 13.11.2025 року перетнув державний кордон України і станом на 02.03.2026 на територію України не повертався. Таким чином документально доведено, що дитина не проживала з позивачем на момент подання позову та не перебуває на його утриманні, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 13 квітня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За приписами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що сторони з 13.07.2002 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Харкова 19.05.2016 (а.с. 12).
Від шлюбу мають троє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час є неповнолітнім (а.с. 6).
Згідно довідки від 02.09.2022 №1805-5002083722 позивач взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за місцем проживання/перебування: АДРЕСА_1 (а.с. 9).
Неповнолітній син ОСОБА_9 також взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за місцем проживання/перебування: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 19.01.2023 №1805-5002519635 (а.с. 10).
Довідкою №252 від 10.11.2025, виданою старостою Вільшанського старостинського округу, підтверджується факт проживання без реєстрації ОСОБА_1 та його сина ОСОБА_10 в АДРЕСА_2 (а.с. 11).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив лише з тієї обставини, що відповідач будь-яких доказів на підтвердження виконання обов`язків щодо утримання неповнолітньої дитини не надала, а тому позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками місцевого суду, мотивуючи таким.
Статтею 51 Конституції України та у статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною першою статті 3 цієї Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності є достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У позовній заяві, поданій до суду 17.11.2025, ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Разом з тим, із інформації Державної прикордонної служби вбачається, що ОСОБА_4 13.11.2025 перетнув державний кордон України і станом на 02.03.2026 на територію України не повертався (а.с. 75-76).
Обидві сторони не надали суду будь-яких доказів за яких обставин, в супроводі кого з дорослих, в яку країну, з якою метою виїхав їх неповнолітній син, а також хто на даний час його матеріально утримує та опікується ним.
Отже, однозначно можна стверджувати, що на час подання ОСОБА_1 даного позову неповнолітній син з ним не проживав. В свою чергу позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він несе основний тягар по утриманню та вихованню дитини.
Колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Аналізуючи зазначені норми матеріального права, наявні у справі докази, зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що позов про стягнення аліментів з матері на користь батька, з яким не проживає дитина, є необґрунтованим. 
Дійсні обставини справи не були належним чином встановлені внаслідок недобросовісної процесуальної поведінки позивача, який достеменно знаючи дійсну адресу проживання відповідачки (а.с. 72), зазначив у позовній заяві інший номер квартири (а.с. 1), що вплинуло на своєчасне і належне повідомлення відповідачки про наявний судовий спір, а відтак можливість реалізувати свої права.
А розгляд справи місцевим судом до спливу строку, наданого відповідачці для подання відзиву на позов, позбавило останню можливості надати докази на спростування доводів позивача.
Оскільки судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати з підстав, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Підстав для закриття провадження у даній справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України колегія суддів не вбачає, оскільки у справі № 290/704/25 предметом позову було позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, в зв`язку з чим і ставилось питання про стягнення аліментів, а відтак предмет і підстави даних справ не є тотожними.
Відповідно до статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи задоволення апеляційної скарги відповідачки, скасування рішення місцевого суду і відмову у позові ОСОБА_1 , із позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 1 816,80 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
За приписами пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.1. 3, 4 ст. 376, ст.ст. 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Романівського районного суду Житомирської області скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 816,80 грн понесених нею судових витрат по сплаті судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий      Н.Й.Григорусь

Судді О.М.Галацевич

В.А.Панкеєва

Повний текст постанови складений 27 травня 2026 року.