П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/13891/25	

Перша інстанція: суддя Свида Л.І.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

05 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невключення до складу грошового забезпечення сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 109 днів, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 . При цьому позивач вважає, що відповідачем безпідставно не включено до суми, з якої обрахована компенсація за невикористані ним дні оплачуваних відпусток, суми додаткової винагороди, яка встановлена постановою № 168.
ВЧ НОМЕР_2 заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що до 30.12.2024 року позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , яка перебувала на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_2 . Нарахування грошового забезпечення здійснювалося Військовою частиною НОМЕР_1 , а виплата нарахованих коштів – Військовою частиною НОМЕР_2 . На виконання Директиви Міністерства оборони України, Головнокомандувача ЗСУ від 24.11.2024 року №Д-321/109/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у ЗСУ в 2024 році» та наказу командира Військової частини НОМЕР_3 від 26.11.2024 року №271/ дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у ВМС ЗСУ у 2024 році» Військову частину НОМЕР_1 переформовано у Військову частину НОМЕР_2 з кодом ЄДРПОУ НОМЕР_4 , а умовне найменування «Військова частина НОМЕР_1 » з кодом ЄДРПОУ НОМЕР_5 з 20.02.2025 анульовано. Анулювання коду ЄДРПОУ НОМЕР_5 підтверджується листом Головного управління оборонних активів Міністерства оборони України від 26.03.2025 року №220/73/810. У зв`язку з цим єдиним відповідачем за цим позовом є Військова частина НОМЕР_2 . Позивач проходив військову службу за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 з 11.03.2022 року по 30.12.2024 року. З карток особового рахунку позивача за 2022-2025 роки вбачається, що в період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 йому виплачувалася додаткова винагорода у різному розмірі в 2022 році, в січні – травні 2023 року, та в лютому 2024 року (тобто, лише в одному місяці протягом року перед звільненням). У зв`язку із звільненням в запас 30.12.2024 року позивача виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення (наказ від 30.12.2024 року №369), та прийнято рішення не виплачувати додаткову винагороду за грудень 2024 року у зв`язку з відсутністю підстав. Отже, в період проходження служби у Військовій частини НОМЕР_1 позивачу здійснювалася виплата додаткової винагороди не систематично, а в залежності від виконуваних завдань пропорційно часу їх виконання. Наведене свідчить про те, що обставини у справі №240/32125/23, на яку посилається позивач, не були тотожними обставинам цієї справи, оскільки в зазначеній справі додаткова винагорода виплачувалася позивачу щомісячно з квітня 2022 року по лютий 2023 року в сталому розмірі, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що вона мала ознаки щомісячного додаткового виду грошового забезпечення. Натомість, у справах №580/9551/23 та №580/9551/23 за обставин, що є подібними до тих, які розглядаються у цій справі, Верховний Суд, здійснивши системний аналіз відповідних правових норм для з`ясування правової природи додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови КМУ №168, в тому числі змін, внесених до Порядку №260, дійшов однозначного висновку про її тимчасовий, непостійний, пропорційний характер та належність додаткової винагороди на період дії воєнного стану до одноразових додаткових видів грошового забезпечення. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, апелянт зазначив, що за своєю правовою природою, щомісячна додаткова винагорода, запроваджена постановою № 168, є додатковим видом грошового забезпечення, яку законодавець відніс до категорії винагород, виплату якої запроваджено під час воєнного стану. Підпункт 6 розділу XXXI Порядку № 260 не містить жодних застережень щодо заборони урахування винагород до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір такої компенсації. Апелянт наголосив, що додаткова винагорода, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», виплачувалася позивачу щомісяця за його останньою займаною штатною посадою.
ВЧ НОМЕР_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №369 від 30.12.2024 року виключений зі списків особового складу.
Як зазначив позивач в позовній заяві, та не заперечується ВЧ НОМЕР_2 , при звільненні відповідачем йому виплачено грошову компенсацію за щорічну невикористану основну відпустку у розмірі 23 дні за 2022 рік; щорічну невикористану основну відпустку у розмірі 30 дні за 2023 рік; щорічну невикористану основну відпустку у розмірі 28 дні за 2024 року; щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій у розмірі 28 дні за 2023-2024 роки, всього 109 днів без урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168.
Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини щодо не врахування додаткової винагороди для розрахунку грошової компенсації за щорічну невикористану основну відпустку у розмірі 23 дні за 2022 рік; щорічну невикористану основну відпустку у розмірі 30 дні за 2023 рік; щорічну невикористану основну відпустку у розмірі 28 дні за 2024 року; щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій у розмірі 28 дні за 2023-2024 роки, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що додаткова грошова винагорода, передбачена постановою №168, виплачується лише у період дії воєнного стану, в залежності від виконання завдань, її розмір не є сталим, тобто вона має тимчасовий характер, тому не може бути врахована у розмір місячного грошового забезпечення, з якого провадиться обрахунок грошової компенсації за невикористані дні відпустки військовослужбовцю.
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі –Закон №2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців (ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ).
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять:
- посадовий оклад, оклад за військовим званням;
- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
- одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За приписами ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
30.08.2017 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», пунктом 3 якої встановлено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується, зокрема, Міністерством оборони.
Так, Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (в редакції станом на дату звільнення позивача зі служби 30.12.2024).
Пунктом 2 розділу І Порядку №260 встановлено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану (доповнено згідно із наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року №44, який застосовується з 01 лютого 2023 року); допомоги.
Відповідно п.16 розділу І Порядку №260 визначено, що виплата додаткових видів грошового забезпечення, не передбачених цим Порядком, здійснюється відповідно до чинного законодавства України.
28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України на виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію" прийняв Постанову №168, яка застосовується з 24 лютого 2022 року, п.1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). 
Згідно п.1 ст. 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно п.14 ст. 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно п.6 розділу XXXI Порядку №260 (в редакції, яка діяла до 15.01.2025 року) розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
З приводу питання, чи ураховується передбачена постановою №168 додаткова винагорода до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір грошової компенсації за невикористані військовослужбовцем дні відпусток, то Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2024 року в справі №240/32125/23 констатував, що, на відміну від правил обчислення розміру допомоги для оздоровлення, пункт 6 розділу ХХХІ Порядку №260 не містить жодних застережень щодо заборони урахування винагород до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір відповідної компенсації. Навпаки, за приписами указаної норми, до такого розрахунку включено щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. Тому при обчисленні розміру таких виплат відповідач був зобов`язаний урахувати суму винагороди, яку позивач отримував перед звільненням.
Відповідної правової позиції дотримувався Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2024 року по справі №240/23909/23, від 19 грудня 2024 року по справі №580/3483/24, від 10 вересня 2025 року по справі №240/2400/24, від 30 жовтня 2025 року по справах №240/33499/23, №240/3749/24, від 29 січня 2026 року у справі № 240/31199/23.
Тобто, обов`язковою умовою для включення розміру додаткової винагороди, до суми, з якої обчислюється місячне грошове забезпечення позивача для визначення розміру компенсації за невикористані дні відпустки є отримання ним додаткової винагороди, передбаченої постановою № 168 щомісяця перед звільненням.
Разом із тим, з картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 вбачається, що у рік звільнення, а саме з січня 2024 року по грудень 2024 року, позивачу лише у лютому 2024 року виплачена додаткова винагорода, передбачена постановою № 168, у розмірі 9 677,42 грн.
Викладене спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 що додаткову винагороду, передбачену постановою № 168, він отримував щомісячно перед звільненням.
Тобто, додаткову винагороду, передбачену постановою № 168, позивач щомісяця не отримував, як і не отримував таку винагороду, ані в місяці звільненні з військової служби, ані в місяці, який передував місяцю звільнення зі служби.
Враховуючи, що перед звільненням позивач не отримував додаткову винагороду та така винагорода позивачу щомісячно не виплачувалась, то він не має права на включення її до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір компенсації за дні невикористаних відпусток, оскільки в разі задоволення позову, розмір додаткової винагороди буде становити нуль гривень і не призведе до збільшення розміру виплаченої спірної компенсації.
Суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, прийняв вірне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, але помилково мотивував його тим, що додаткова грошова винагорода, передбачена постановою №168 має тимчасовий характер, а тому не може бути врахована у розмір місячного грошового забезпечення, з якого провадиться обрахунок грошової компенсації за невикористані дні відпустки військовослужбовцю.
Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає зміні з 
мотивів відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. 
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 12 травня 2025 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року – змінити з мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко