ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/2016/26 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої – судді Маєцької Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченого грошового забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) надмірно виплачене грошове забезпечення за період 26.12.2025 по 31.12.2025 на суму 10 555 грн. 95 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за фактом неприбуття відповідача до місця проходження військової служби проведено службове розслідування та відповідно до висновку службового розслідування вищевказаний факт є підтвердженим. Крім того, в ході проведення службового розслідування підтвердився факт надмірно виплаченого грошового забезпечення відповідачу в загальній сумі 10555,95 грн. Наказом від 02.02.2026 року № 704-АГ відповідача притягнуто до повної матеріальної відповідальності на загальну суму шкоди заподіяної державі у розмірі 10555,95 грн. Військова частина направила на адресу відповідача вимогу про добровільне відшкодування завданої шкоди. Однак, відповідачем не відшкодовано завдану шкоду у розмірі 10555,95 грн. 
У відповідності до статті 171 частин 3 та 4 КАС України, якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є підприємцем, суддя звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з дня отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.
Зважаючи на те, що у позовній заяві відповідачем вказана фізична особа – ОСОБА_1 , суддею у відповідності до вимог статті 171 КАС України 31.03.2026 року здійснено запит до Єдиного державного демографічного реєстру.
Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 2537253 від 31.03.2026 інформація про будь-яке зареєстроване місце проживання відповідача станом на зараз відсутня (відповідач знятий з реєстрації 29.02.2012 року).
Крім того, суддею направлено запит до Відділу реєстрації місця проживання Виноградівської міської ради від 31 березня 2026 року про надання Закарпатському окружному адміністративному суду протягом трьох днів з дня отримання звернення суду інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 .
08 квітня 2026 року до суду надійшла відповідь Відділу реєстрації місця проживання Виноградівської міської ради на вищевказаний запит, в якому вказано, що ОСОБА_1 не значиться зареєстрованим у Виноградівській територіальній громаді. 
Відповідно до ч. 7 ст. 171 КАС України, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється у порядку, визначеному статтею 130 цього Кодексу.
Так, нормами ч. 1 ст. 130 КАС України визначено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання.
Оскільки станом на теперішній час місце перебування (проживання) відповідача невідоме, відповідача було повідомлено про відкриття провадження у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Відтак, судом вжито достатніх заходів щодо належного повідомлення відповідача про відкриття провадження в даній справі та надано достатній строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Згідно ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 10.10.2025 №1069-ОС солдат ОСОБА_1 призначений на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії – майстра другого відділення фортифікаційного обладнання першої прикордонної застави фортифікаційного обладнання відділу прикордонної служби (тип С) (інженерно-позиційного) п`ятої прикордонної комендатури швидкого реагування.
Наказом НОМЕР_2 прикордонного загону від 23 січня 2026 року № 463-АГ «Про призначення службового розслідування» призначено службове розслідування за фактом не прибуття з лікування до тимчасового місця дислокації особового складу ОСОБА_1 .
Відповідно до Висновку службового розслідування від 01.02.2026 року встановлено, що станом на 01.02.2026 року фактичне місцеперебування ОСОБА_2 невідоме. До розташування військової частини військовослужбовець не з`явився. На підставі зібраних в ході службового розслідування матеріалів та пояснень посадових осіб встановлено, що ОСОБА_2 21.01.2026 року не з`явився до місця проходження служби, місця тимчасової дислокації особового складу, зі щорічної основної відпустки та понад 10 діб перебуває поза межами військової частини. Відповідно до довідки від 26.01.2026 року № 09/12716/26-Вн, виданої фінансово-економічним відділом прикордонного загону ОСОБА_3 було надмірно виплачене грошове забезпечення за період з 21.01.2026 року по 31.01.2026 року в загальній сумі 10555,95 грн. 
Відповідно до наказу НОМЕР_2 прикордонного загону від 02.02.2026 року № 704-АГ відповідача притягнуто до повної матеріальної відповідальності на загальну суму шкоди заподіяної державі в розмірі 10555,95 грн. 
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 від 26.01.2026 року № 09/12716/26 відповідача за період з 21.01.2026 р. по 31.01.2026 р. виплачено грошове забезпечення у розмірі 10555,95 грн. 
Позивачем на адресу відповідача з метою врегулювання спору надсилалося повідомлення про добровільне відшкодування завданої шкоди вих. № 10/2382-26 від 02.02.2026 р., однак відповідачем у добровільному порядку завдана шкода не відшкодована, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25.03.1992 № 2232-XII “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV, визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Згідно із статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України “Про оборону України” дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України врегульовано Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, яку затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України 25 червня 2018 року № 558 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року № 854/32306 (далі – Інструкція № 558). 
Відповідно пункту 18 частини І розділу ІІІ Інструкції з організації обліку особового складу Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2017 року № 468 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2017 року № 1011/30879, особовий склад, який вибув з органів Держприкордонслужби, виключається зі списків “…ті, які не повернулися в установлений строк із відрядження, відпусток або закладів охорони здоров`я, а також ті, які дезертирували, - після ретельного їх розшуку і розслідування обставин їх дезертирства або неповернення до органу Держприкордонслужби, але не пізніше п`ятнадцяти діб із дня дезертирства і закінчення строку відрядження, відпустки або строку повернення до органу Держприкордонслужби, повідомленого закладом охорони здоров`я, але не раніше дня звільнення з військової служби. Такі військовослужбовці не пізніше 3 діб виключаються з усіх видів забезпечення;…”.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Так, частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
За змістом частини першої статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц зазначила: у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 03.10.2019 №160-IX “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” (далі - Закон №160-IX) пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Згідно з частинами першою третьою статті 3 Закону №160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.
Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 6 Закону №160-IX особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.
Законодавство передбачає виключні випадки повернення набутих особою платежів, у тому числі, заробітної плати та/або грошового забезпечення, а однією із них є те, що ця виплата є результатом недобросовісності з боку набувача.
Матеріалами справи підтверджується, що грошове забезпечення безпідставно нараховувалося саме з вини відповідача, який самовільно залишив військову частину, а тому суд вважає обґрунтованими доводи позивача стосовно того, що нарахування грошового забезпечення відбулось внаслідок недобросовісних дій з боку відповідача, що за приписами наведених вище норм є підставою для їх повернення.
Отже, дії відповідача призвели до отримання без належних правових підстав коштів у вигляді грошового забезпечення, тобто за змістом зобов`язань, що виникають внаслідок збереження або набуття майна без достатньої правової підстави, у позивача виникло право на повернення безпідставно отриманого майна і виник обов`язок набувача такого майна повернути безпідставно одержане майно.
Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі №818/1688/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, визначила, що вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Аналогічні за змістом висновки містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №734/3102/16-ц та від 22.01.2022 у справі №813/1045/18.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За таких обставин, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог. Отже, позов належить задовольнити у повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а також за відсутності витрат позивача, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір), відповідно до статті 139 КАС України, стягненню з відповідача не підлягають.
Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд – 
ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) до ОСОБА_1 (остання відома адреса: АДРЕСА_1 ,РНОКПП НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про стягнення надмірно виплаченого грошового забезпечення про стягнення безпідставно набутих коштів – задовольнити.
2. Стягнути з ОСОБА_1 (остання відома адреса: АДРЕСА_1 ,РНОКПП НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) майнову шкоду у розмірі 10555,95 грн. (десять тисяч п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень дев`яносто п`ять копійок).
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Н.Д. Маєцька