КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 761/26834/24
номер провадження: 22-ц/824/7328/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року у складі судді Анохіна А.М., у справі за поданням старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2025 року старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (далі - Шевченківський РВ ДВС) звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.
Подання мотивоване тим, що на виконанні у Шевченківському РВ ДВС перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 щодо виконання виконавчого листа №761/26834/24 від 16 квітня 2025 року, виданого Шевченківським районним судом міста Києва про визначення способу участі ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом покладення на матір дитини - ОСОБА_2 обов`язку організовувати в період воєнного стану в Україні і перебування дитини у цей період за кордоном, спілкування дитини з батьком будь-якими доступними засобами телекомунікації в режимі відео- або телефонного зв`язку щоденно, протягом не менше 60 хвилин на день, з урахуванням слідуючих періодів часу по дням тижня: понеділок, п`ятниця - з 7-30 до 7-45 та з 19-00 до 19-45; вівторок, середа, четвер - з 7-00 до 7-15 та з 19-00 до 19-45; субота та неділя - з 9-30 до 9-45 та з 19-00 до 19-45.
Зазначений виконавчий документ надійшов на виконання 24 квітня 2025 року.
Вказував, що боржниця ОСОБА_2 проживає в Німеччині. У відповідності до п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 25 квітня 2025 року прийнято рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, так як в резолютивній частині не зазначені заходи примусового виконання рішення. Повідомлення та виконавчий документ направлений на адресу заявника (яка зазначена в заяві).
Зазначав, що ОСОБА_1 оскаржено повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання від 25 квітня 2025 року до Шевченківського районного суду міста Києва. До розгляду даної справи в суді була також залучена служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації.
Вказував, що 09 червня 2025 року до Шевченківського РВ ДВСна електронну адресу надійшло звернення від ОСОБА_2 про образи ОСОБА_1 нецензурного характеру та психологічного насильства. Також повідомлено про розгляд справи в Солом`янському районному суді міста Києва стосовно зміни годин спілкування ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 
02 липня 2025 року Шевченківським районним судом міста Києва скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірними дії заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Андросович Н.В. щодо винесення повідомлення від 25 квітня 2025 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання щодо виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/26834/24 від 16 квітня 2025 року та зобов`язано уповноважену особу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) вирішити питання щодо прийняття до виконання виконавчого документу - виконавчого листа №761/26834/24, виданого 16 квітня 2025 року Шевченківським районним судом міста Києва.
Вказував, що 24 липня 2025 року до відділу надійшла заява ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження з ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року у справі №761/18625/25 та виконавчим листом №761/26834/24 від 16 квітня 2025 року, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, про визначення способу участі ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом покладення на матір дитини - ОСОБА_2 обов`язку організовувати в період воєнного стану в Україні і перебування дитини у цей період за кордоном, спілкування дитини з батьком будь - якими доступними засобами телекомунікації в режимі відео- або телефонного зв`язку щоденно, протягом не менше 60 хвилин на день, з урахуванням слідуючих періодів часу по дням тижня: понеділок, п`ятниця - з 7-30 до 7-45 та з 19-00 до 19-45; вівторок, середа, четвер - з 7-00 до 7-15 та з 19-00 до 19-45; субота та неділя - з 9-30 до 9-45 та з 19-00 до 19-45.
Керуючись абз.4 ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» 31 липня 2025 року керівником Шевченківського РВ ДВС скасовано повідомлення від 25 квітня 2025 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.
01 серпня 2025 року заступником начальника Шевченківського РВ ДВС Андросович Н.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку направлено сторонам на адреси, що зазначені у виконавчому документі.
01 серпня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 16 000 грн 00 коп., винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 300 грн 00 коп.
Також 01 серпня 2025 року до Шевченківського РВ ДВС надійшла заява від ОСОБА_2 про те, що у період з 02 серпня 2025 року по 17 серпня 2025 року вони з сім`єю їдуть на відпочинок за межами постійного місця проживання у зв`язку з відпусткою.
08 серпня 2025 року на депозитний рахунок Шевченківського РВ ДВС надійшли кошти в сумі 16 300 грн 00 коп., які перераховані як виконавчий збір в сумі 16 000 грн 00 коп. (платіжна інструкція №33554 від 26 серпня 2025 року), витрати 69 грн 00 коп. та 231 грн 00 коп. (платіжні інструкції №33552, 33553 від 26 серпня 2025 року).
Зазначав, що на електронну адресу відділу постійно надходить від сторін виконавчого провадження інформація, а саме від боржника звіт про виконання рішення суду, а від стягувача не виконання рішення суду, які долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Перевірити виконання рішення суду не виявляється за можливе, оскільки ОСОБА_2 проживає у Федеративній Республіці Німеччині (далі - ФРН).
05 вересня 2025 року на електронну адресу відділу надійшло звернення ОСОБА_2 про те, що вона звернулась до Органу опіки та захисту дітей міста Франкфурта Німеччини про захист дитини ОСОБА_4 та інших дітей, оскільки при спілкуванні батька з дитиною були погрози та нецензурні образи на адресу матері та сім`ї. Також при спілкуванні із сином, батько використовує багато цензурних виражень і оскільки стався прикрий випадок з адвокатом ОСОБА_2 після засіданні комісії у Службі у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, побиття адвоката. До зазначеного звернення додано копію електронного листа від 04 вересня 2025 року пані Едельманн представника Органу опіки та захисту дітей міста Франкфурта Німеччини, адресованого ОСОБА_1 .
За результатами розгляду даного звернення Органу опіки та захисту дітей міста Франкфурта Німеччини було прийнято рішення припинити контакти між батьком ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3 , про що повідомлено сторони шляхом надсилання листа на електронну адресу батька, так як в Німеччині надісланий лист на електронну адресу вважається офіційним.
Оскільки боржником рішення суду не виконується, державним виконавцем 10 вересня 2025 року винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн 00 коп. 10 вересня 2025 року, отримавши постанову про накладення штрафу засобами електронного/телефонного зв`язку, ОСОБА_2 зателефонувала державному виконавцю та повідомила про сплату штрафу. В телефонній розмові з державним виконавцем боржнику повторно роз`яснено, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва повинно виконуватись і, що саме вона повинна забезпечити виконання рішення суду в організації спілкування дитини з батьком будь-якими доступними засобами телекомунікації в режимі відео- або телефонного зв`язку щоденно, протягом не менше 60 хвилин на день, з урахуванням періодів часу зазначеного у виконавчому документі.
До 25 вересня 2025 року на електронну адресу Шевченківського РВ ДВС надходили листи (звіти) від ОСОБА_2 про виконання, та від ОСОБА_1 - про не виконання рішення боржником.
25 вересня 2025 року надійшов лист від ОСОБА_2 про те, що вся комунікація яка стосується її та сина ОСОБА_4 повинна здійснюватись виключно через її адвоката в Німеччині. Стягувач підтверджує своїми листами, що спілкування припинено і він вважає що не має спілкуватись із сином через адвоката.
06 жовтня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн 00 коп.
Зазначав, що 13 жовтня 2025 року на електронну адресу Шевченківського РВ ДВС надійшла копія скарги адвоката Артем`євої Г.О., яка представляє інтереси ОСОБА_2 , до суду на дії державного виконавця, а саме: визнання неправомірними дії заступника начальника Шевченківського РВ ДВС Андросович Н.В. щодо примусового виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року у справі №761/26834/24; скасування постанови заступника начальника Шевченківського РВ ДВС Андросович Н.В. про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 від 01 серпня 2025 року та всі заходи примусового характеру, пов`язані з відкриттям виконавчого провадження НОМЕР_1; зобов`язання заступника начальника Шевченківського РВ ДВС Андросович Н.В. винести у виконавчому провадженні НОМЕР_1 повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п.9, 10 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження»; застосування наслідків скасування постанови про відкриття виконавчого провадження шляхом визнання неправомірними та скасування процесуальних рішень державного виконавця та заходів примусового характеру, пов`язані з відкриттям виконавчого провадження НОМЕР_1, а саме, визнання неправомірними та скасування: постанови про стягнення виконавчого збору від 01 серпня 2025 року; постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій; постанови про накладення штрафу від 10 вересня 2025 року; постанови про накладення штрафу від 06 жовтня 2025 року; зобов`язання заступника начальника Шевченківського РВ ДВС Андросович Н.В. скасувати усі вжиті заходи примусового виконання відносно боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні НОМЕР_1; стягнення з Шевченківського РВ ДВС на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу; витребування від Шевченківського РВ ДВС копію матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_1.
Вказував, що станом на сьогоднішній день виконавчий документ боржником не виконано, жодних доказів такого виконання не надано. Відповідно до вимог ч.3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
З урахуванням наведеного, старший державний виконавець Шевченківського РВ ДВС просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2 до виконання зобов`язань за рішенням суду.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року у задоволенні подання старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що старший державний виконавець Шевченківського РВ ДВС не довів, що ОСОБА_2 свідомо та умисно ухиляється від виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва щодо організації щоденного спілкування ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 . Суд першої інстанції виснував, що саме невиконання рішення або наявність спору між сторонами не є достатньою підставою для обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України. Також старший державний виконавець не довів, що застосував усі можливі заходи примусового виконання та не пояснив як заборона виїзду ОСОБА_2 сприятиме виконанню рішення з огляду на її проживання у ФРН.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, стягувач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким подання старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС задовольнити, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі встановив, що державний виконавець вжив всіх можливих заходів примусового виконання рішення суду, які встановлені ст.63 та 75 Закону України «Про виконавче провадження», наклавши на боржника два штрафи у вересні та жовтні 2025 року за невиконання рішення суду без поважних причин. Таким чином висновок суду першої інстанції в частині того, що державним виконавцем не надано суду доказів вчинення всіх можливих заходів забезпечення виконання рішення суду, передбачених ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», спростовуються встановленими судом обставинами справи, які свідчать про те, що станом на час звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_5 за межі України, державний виконавець вжив всіх можливих заходів забезпечення виконання рішення суду, передбачених ст.18, 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження».
Вказує, що згідно з наявними в матеріалах справи копіями матеріалів ВП НОМЕР_1 встановлено, що з дати відкриття ВП НОМЕР_1 01 серпня 2025 року і до 24 вересня 2025 року боржник частково виконувала в порядку примусового виконання виконавчий лист Шевченківського районного суду міста Києва у цивільній справі №761/26834/24, про що свідчать такі докази: регулярні письмові звіти та листи боржника з доказами часу спілкування сина з батьком та пояснення неможливості спілкування сина у визначені дні з зазначенням причин цього, які надсилались боржником засобами електронної пошти на електронну адресу державного виконавця в серпні-вересні 2025 року; добровільна сплата та виконання боржником постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження в сумі 16 000 грн 00 коп. виконавчого збору та 300 грн 00 коп. витрат; добровільна сплата та виконання боржником постанови державного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення суду в сумі 1 700 грн 00 коп.Крім того, після подання представником боржника - адвокатом Артем`євою Г.О. 12 жовтня 2025 року скарги до Шевченківського районного суду міста Києва на дії/бездіяльність органу примусового виконання і розгляду цієї скарги судом, боржник ОСОБА_2 продовжувала частково виконувати вказане рішення суду і надсилати на електронну пошту Шевченківського РВ ДВС листи-звіти з доказами дати та часу спілкування сина із ОСОБА_1 .
Посилається на те, що вказані вище докази свідчать про умисне намагання боржника ввести в оману державного виконавця Шевченківського РВ ДВС щодо неможливості виконання нею вказаного рішення суду у зв`язку з її перебуванням в Німеччині, оскільки боржник має змогу виконувати вказане рішення суду навіть знаходячись в Німеччині, про що свідчать її регулярні звіти з вересня по грудень 2025 року із доказами часу спілкування сина із ОСОБА_1 .
Таким чином вважає, що вищевказані обставини справи свідчать про умисне невиконання боржником рішення суду в частині часу та обсягу спілкування батька з сином, які не були досліджені судом першої інстанції, що призвело до висновків суду, які не відповідають обставинам справи.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Артем`єва Г.О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду залишити без змін. Вказує, що з матеріалів виконавчого провадження та із подання державного виконавця, вбачається, що боржник не ухиляється від виконання рішення суду. Навпаки, вона перебуває у постійній комунікації з державним виконавцем, своєчасно надає пояснення та повідомляє про об`єктивні причини тимчасової неможливості виконання рішення. Зазначені причини є незалежними від волі боржника, документально підтвердженими та мають винятковий характер. Зокрема, у ФРН компетентними органами опіки ініційовано процедури щодо врегулювання порядку спілкування батька зі спільною дитиною у зв`язку з численними фактами домашнього насильства, які стягувач систематично вчиняв щодо боржника та дитини. Органами опіки ФРН заборонено будь-яке безпосереднє спілкування стягувача з дитиною, дозволивши його виключно через уповноваженого адвоката на території Німеччини. Такі обставини свідчать про реальну загрозу безпеці дитини та підтверджують, що дії боржника спрямовані виключно на захист прав і законних інтересів малолітнього, а не на ухилення від виконання судового рішення. Зазначає, що з початку повномасштабного вторгнення російської федерації боржник була змушена виїхати з дитиною за кордон та з 2022 року постійно проживає у ФРН. Вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, нещодавно народила дитину та має на утриманні малолітніх дітей. Таким чином, боржник вже фізично перебуває за межами України протягом тривалого часу, а тому застосування до неї тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є позбавленим будь-якого практичного сенсу та не може бути виконане. Її перебування за кордоном не є наслідком ухилення від виконання рішення суду, а зумовлене об`єктивними обставинами війни, сімейним станом та рішеннями компетентних органів країни перебування.
Окрім того зазначає, що станом на момент розгляду цієї апеляційної скарги скаржник уже вжив заходів для виконання судового рішення за межами України, зокрема звернувся до компетентного суду міста Франкфурт-на-Майні у ФРН із заявою про визнання та надання дозволу на виконання відповідного судового рішення Шевченківського районного суду міста Києва. Також вказує, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25 грудня 2025 року було скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 від 01 серпня 2025 року. Наразі державним виконавцем подано апеляційну скаргу на дану ухвалу, рішення апеляційним судом ще не прийнято.
Старший державний виконавець Шевченківського РВ ДВС не скористався своїм правом на подання суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.ч.1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам закону.
Відповідно до змісту ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з приписами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року у справі № 761/26834/24 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення способу участі одного з батьків у вихованні дитини - задоволено частково. Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом покладення на матір дитини - ОСОБА_2 обов`язку організовувати в період воєнного стану в Україні і перебування дитини у цей період за кордоном, спілкування дитини з батьком будь - якими доступними засобами телекомунікації в режимі відео- або телефонного зв`язку щоденно, протягом не менше 60 хвилин на день, з урахуванням слідуючих періодів часу по дням тижня: понеділок, п`ятниця - з 7-30 до 7-45 та з 19-00 до 19-45; вівторок, середа, четвер - з 7-00 до 7-15 та з 19-00 до 19-45; субота та неділя - з 9-30 до 9-45 та з 19-00 до 19-45.
В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
На примусове виконання вказаного рішення суду, 16 квітня 2025 року Шевченківським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист № 761/26834/24.
Постановою заступника начальника Шевченківського РВ ДВС від 01 серпня 2025 року було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання вказаного виконавчого листа № 761/26834/24 від 16 квітня 2025 року.
Станом на день розгляду судом першої інстанції вказаного подання виконавче провадження № НОМЕР_2 не було завершене та перебувало на примусовому виконанні у Шевченківському ВДВС. 
Обґрунтовуючи подання про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, старший державний виконавець Шевченківського РВ ДВС вказував, що у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 ним уже було вжито низку заходів примусового виконання, зокрема: 01 серпня 2025 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, постанову про стягнення з боржниці виконавчого збору в розмірі 16 000 грн 00 коп. та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження в розмірі 300 грн 00 коп.; 10 вересня 2025 року винесено постанову про накладення на ОСОБА_2 штрафу в розмірі 1 700 грн 00 коп.; 06 жовтня 2025 року - постанову про накладення повторного штрафу в розмірі 3 400 грн 00 коп. Однак рішення суду щодо організації щоденного спілкування ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 боржником належним чином не виконувалося, що, на думку виконавця, свідчить про ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення та наявність підстав для тимчасового обмеження її у праві виїзду за межі України.
Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Частинами 1-4 ст.441 ЦПК України визначено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.
Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Згідно з п.8 ст.19 Закону України «Про державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних органів.
Отже питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень у порядку, передбаченому ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.441 ЦПК України. Враховуючи наведені норми, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України застосовується у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.
Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п.9 ч.2 ст.129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року № 331/8536/17 виклав правову позицію про те, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
По відношенні до пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).
Установивши, що державним виконавцем не доведено ані факту свідомого ухилення боржника від виконання судового рішення, ані необхідності застосування такого виняткового заходу забезпечення виконання рішення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для застосування до ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. 
Колегія суддів враховує, що подання державного виконавця фактично ґрунтується на самому лише факті невиконання рішення суду у повному обсязі, тоді як відповідно до вимог ст.441 ЦПК України та ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» обмеження права особи на свободу пересування допускається лише за наявності належно встановленого факту ухилення від виконання зобов`язань та за умови доведення ефективності такого заходу для досягнення мети виконавчого провадження. 
При цьому державним виконавцем не наведено жодних переконливих доводів щодо того, яким саме чином обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України сприятиме виконанню рішення суду про організацію дистанційного спілкування батька з дитиною засобами відео- та телефонного зв`язку. Навпаки, матеріалами справи встановлено, що боржник разом із дитиною тривалий час проживає у ФРН, а предметом виконання є не передача дитини, не повернення її в Україну та не вчинення дій, безпосередньо пов`язаних із перетином державного кордону, а забезпечення можливості спілкування батька з дитиною за допомогою засобів телекомунікації. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що застосування до боржника обмеження у праві виїзду за межі України не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з виконанням судового рішення, не здатне забезпечити досягнення мети виконавчого провадження та не відповідає критерію пропорційності втручання у гарантоване Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право на свободу пересування.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення подання старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.
Таким чином ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.
Доводи апеляційної скарги про те, що часткове виконання ОСОБА_2 судового рішення свідчить про її умисне ухилення від виконання покладених на неї зобов`язань та є підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, колегія суддів відхиляє, оскільки наведені обставини не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не мають вирішального значення для вирішення питання про застосування такого виняткового заходу. Сам по собі факт часткового виконання рішення, як і наявність спору між сторонами щодо обсягу та належності його виконання, не доводить необхідності обмеження конституційного права особи на свободу пересування. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 , перебуваючи на території ФРН, фактично мала та має можливість виконувати рішення суду щодо організації дистанційного спілкування батька з дитиною, навпаки підтверджують відсутність причинно-наслідкового зв`язку між застосуванням обмеження у праві виїзду за межі України та досягненням мети виконавчого провадження. За змістом цих доводів виконання рішення не залежить від перебування боржника на території України або можливості її виїзду за межі держави, а тому застосування такого заходу не є ані необхідним, ані ефективним способом забезпечення виконання судового рішення у даній справі.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
Апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції є законною і обґрунтованою, суддею додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: