Справа№592/6081/26
Провадження №2/592/2138/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ      
16 червня 2026 року         м.Суми 

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:
головуючого: судді Бичкова І. Г.,
за участю секретаря судового засідання: Леоненко К. С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії, -

В С Т А Н О В И В :

15.04.2026 ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про стягнення набутих у порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошові кошти у вигляді недоотриманої суми пенсії в загальному розмірі 168978,82 грн., із змісту якого вбачається, що він є онуком ОСОБА_2 . Його дідусь перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області та був отримувачем пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». ІНФОРМАЦІЯ_2 його дідусь помер. Після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Куцопал Оленою Павлівною було заведено спадкову справу. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 за заповітом який прийняв спадщину є він, онук спадкодавця – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Приватним нотаріусом видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07.11.2024 року, згідно якого спадщиною на яку видане свідоцтво складається з земельної ділянки, площею 2,00 га, кадастровий номер 5922081900:03:001:0468. Згідно матеріалів пенсійної справи його дідуся у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області обліковуються кошти у сумі 168978,82 грн., нарахованих на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.11.2021 року у справі № 480/8710/21, у справі № 480/2360/22 від 25.05.2022 року у розмірі 66971,25 грн., та у справі № 480/9170/23 від 09.11.2023 року у розмірі 57898,60 грн. Даний факт визнається відповідачем, а тому згідно процесуального законодавства не підлягає додатковому доказуванню. Він звернувся до приватного нотаріуса Куцопал О.П. щодо оформлення спадкових прав на майно ОСОБА_2 , а саме грошових коштів, що обліковуються в ГУ ПФУ в Сумській області, однак, отримав відмову. Приватним нотаріусом повідомлено, що у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області обліковуються кошти, нараховані ОСОБА_2 на виконання рішення суду, але вони не включаються до складу спадкового майна. До теперішнього часу відповідач не виплатив позивачу недоотриману пенсію в порядку спадкування в розмірі 168978,82 грн., нарахованих на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.11.2021 року у справі № 480/8710/21, у справі № 480/2360/22 від 25.05.2022 року у розмірі 66971,25 грн., та у справі № 480/9170/23 від 09.11.2023 року у розмірі 57898,60 грн., тому останній змушений, для захисту своїх законних прав та інтересів, звернутися до суду з вищезазначеним позовом (а. с. 1-3).
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.04.2026 у справі № 592/6081/26, провадження № 2/592/2138/26 було відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про стягнення коштів у вигляді недоотриманої пенсії, з повідомленням сторін (а. с. 16).
Позивач ОСОБА_1 , та його представник ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача надійшла до суду заява в якій вона просила розглянути справу без її участі та участі позивача, позов просить задовольнити.
В судове засідання представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області не прибув. Про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не подали. Його неприбуття не є перешкодою для розгляду справи по суті.
Ознайомившись із позовною заявою, доданим до неї документів, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному судовому реєстрі в режимі повного доступу, суд дійшов наступного висновку.
Позивач ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідцтва про народження ОСОБА_1 , копією свідоцтва про народження ОСОБА_4 (а.с.11). 
Дідусь позивача ОСОБА_2 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області та був отримувачем пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дідусь ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.13). 
Після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Куцопал Оленою Павлівною було заведено спадкову справу (а.с.9). Спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 за заповітом який прийняв спадщину є онук спадкодавця – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Приватним нотаріусом видано позивачу ОСОБА_1 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07.11.2024 року, згідно якого спадщиною на яку видане свідоцтво складається з земельної ділянки, площею 2,00 га, кадастровий номер 5922081900:03:001:0468 (а.с.12). 
Згідно довідок Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 5,8), вбачається, що у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області обліковуються кошти, нараховані ОСОБА_2 , на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/8710/21 від 09.11.2021 року у розмірі 168978,82 грн., у справі № 480/2360/22 від 25.05.2022 року у розмірі 66971,25 грн., та у справі № 480/9170/23 від 09.11.2023 року у розмірі 57898,60 грн.
Даний факт визнається відповідачем, а тому згідно процесуального законодавства не підлягає додатковому доказуванню.
Позивач звернувся до приватного нотаріуса Куцопал О.П. щодо оформлення спадкових прав на майно ОСОБА_2 , а саме грошових коштів, що обліковуються в ГУ ПФУ в Сумській області, однак приватним нотаріусом повідомлено, що у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області обліковуються кошти, нараховані ОСОБА_2 на виконання рішення суду, але вони не включаються до складу спадкового майна. 
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обов`язок щодо доказування не є безмежним. Дана стаття встановлює три групи обставин, від доказування яких звільняються сторони та інші особи, які беруть участь у справі. Це обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі (ч. 1) , загальновідомими (ч. 3) та преюдиційними (ч. ч. 4-6). Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням, вироком, ухвалою чи постановою суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням, вироком, ухвалою чи постановою суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: - обставина встановлена судовим рішення; - судове рішення набрало законної сили; - у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 14 від 18.12.2009 наголошує на тому, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тобто якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача. Тому, якщо сторона хоче обійти цю норму, вона може це зробити шляхом залучення у процес додаткового відповідача або третьої особи. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами-учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995, серія А, № 332, с. 21, п. 31; п. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України»). У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме: в контексті ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 рішення Європейського суду з прав людини «MALTZAN and Others v. Germany» від 02.03.2005). Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону. Відповідно до п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» № 462-VIII від 21.05.2015 було схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов`язань, визначених п. 3 ст. 2, ст. ст. 9, 12, 14, 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. ст. 5, 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме: до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому Пленум Верховного Суду України наголошує на тому, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого «права власності». Таким чином, ст. 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому) , оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях Європейський суд з прав людини установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики Європейського суду з прав людини є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» – це очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права. Згідно із ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Про те, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, йдеться в рішенні Європейського суду з прав людини «Брумареску проти Румунії» від 28.11.1999 (п. 61). Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, в рішенні у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» від 13.12.2001 Європейський суд з прав людини зазначив про те, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109). Стабільність правового регулювання проявляється в неприпустимості внесення довільних змін до діючої системи норм і є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов`язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов`язані із виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права. Рівність усіх перед законом, що випливає із ч. 2 ст. 21 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї ж категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях) .
Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно із положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) , який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) .
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).
Достовірність доказів – це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність – це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.
Отже, в даному випадку заявлені позивачем вимоги відповідають ефективному способу захисту порушених прав, а їх задоволення призведе до поновлення цих прав.
Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»№ 9 от 01.11.1996 з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Статтею 55 Конституції України кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових осіб і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010) .
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії, слід задовольнити частково, стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (юридична адреса: 40009, Сумська обл. , м. Суми, вул. Степана Бандери, буд. 43, код ЄДРПОУ 21108013) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошові кошти у вигляді недоотриманої суми пенсії в загальному розмірі 168978,82 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 267, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про стягнення про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії, задовольнити частково.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (юридична адреса: 40009, Сумська обл., м. Суми, вул. Степана Бандери, буд. 43, код ЄДРПОУ 21108013) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошові кошти у вигляді недоотриманої суми пенсії в загальному розмірі 168978,82 грн. 
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1064,96 грн.
Рішення може бути оскаржене.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Суддя        Ігор БИЧКОВ