ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 598/972/23	Головуючий у 1-й інстанції Олещук Б.Т. 	
Провадження № 22-ц/817/344/26 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Храпак Н.М. 
Суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участі секретаря - Хоміцька С.О. 
та сторін: позивача ОСОБА_1 , його представника — адвоката Магдич О.О., представника ОСОБА_2 - адвоката Островської О.Н., приватного нотаріуса — Кашанської М.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу №598/972/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , інтереси якого представляє адвокат Островська Олеся Нектаріївна, на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року та на додаткове рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 09 січня 2026 року, ухвалених суддею Олещуком Б.Т., у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Магдич Ольга Олександрівна, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Кашанської Марії Іванівни про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна колишнього подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

у квітні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Магдич Ольга Олександрівна, звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Кашанської Марії Іванівни про визнання права власності на частину спільного сумісного майна колишнього подружжя. В якій просить:
1. Визнати за позивачем, ОСОБА_1 право власності на частину спільного сумісного майна придбаного у шлюбі, а саме:
1.1. на частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 ;
1.2. на частину земельної ділянки площею 0,2501 га для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, розташованої по АДРЕСА_1 кадастровий номер 6122488800:02:003:0041.
2. Судові витрати покласти на відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 у період з 07.02.1992 по 10.09.2008 роки. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 23.07.2004 подружжя придбало будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Дане будинковолодіння та земельна ділянка були зареєстровані на ОСОБА_6 , після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі на її частку у вищевказаному будинковолодінні та земельній ділянці. Відповідно після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняв її син ОСОБА_7 (відповідач). 14 серпня 2018 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською Марією Іванівною, видано на ім`я ОСОБА_8 два свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_6 , а саме на: частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки площею 0,2501 га для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, розташованої по АДРЕСА_1 . Однак, при зверненні до приватного нотаріуса у видачі свідоцтва на частину майна, яке придбане у шлюбі з ОСОБА_6 , позивачу відмовлено 15.10.2020 у видачі свідоцтва про право власності, оскільки станом на момент відкриття спадщини (смерті ОСОБА_6 ) позивач не перебував у шлюбі з ОСОБА_6 .
Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Магдич Ольга Олександрівна, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Кашанської Марії Іванівни про визнання права власності на частину спільного сумісного майна колишнього подружжя, задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки площею 0,2501 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 кадастровий номер 6122488800:02:003:0041.
Додатковим рішенням Збаразького районного суду від 09 січня 2026 року доповнено заочне рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Магдич Ольга Олександрівна, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Кашанської Марії Іванівни про визнання права власності на частину спільного сумісного майна колишнього подружжя.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі 7500 грн (сім тисяч п`ятсот гривень).
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі 7500 грн (сім тисяч п`ятсот гривень).
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір, у розмірі 536,8 грн (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).
Судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Кашанської Марії Іванівни про визнання права власності на частину спільного сумісного майна колишнього подружжя, у розмірі 536,8 грн (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок), компенсовано ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Інші судові витрати у справі покладено на учасників судового процесу у розмірі фактично понесеному ними.
Не погодившись рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_7 , інтереси якого представляє адвокат Островська Олеся Нектаріївна, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року та на додаткове рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 09 січня 2026 року та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник заявника зазначає, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_6 23 липня 2004 року за її особисті кошти та зареєстровано право власності на вказаний будинок за нею. Крім цього, те що ОСОБА_6 придбала спірний будинок за особисті кошти підтвердили й свідки - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які були обізнані з фактом купівлі ОСОБА_6 , спірного будинку за особисті кошти. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у 2008 році, поділ майна подружжя не проводився, оскільки не було майна придбаного за спільні кошти. Крім того, у 2017 році ОСОБА_1 звертався з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна з тих підстав, що воно є спільною сумісною власністю, однак, в цьому позові ОСОБА_1 не ставив ніяких вимог щодо будинку по АДРЕСА_1 , як до спільного сумісного майна. В задоволенні даного позову Тернопільським міськрайонним судом відмовлено. Отже, не будучи спадкоємцем за заповітом, не маючи ніякого відношення до придбання спірного майна, ОСОБА_1 має намір визнати право власності за ним майно, яке було особистою приватною власністю ОСОБА_6 . Крім того, зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду у зв`язку із спливом позовної давності, посилаючись на те, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 був розірваний 10 вересня 2008 року, а тому трьохрічний термін для заявлення вимоги про поділ спільного майна подружжя закінчився ще у вересні 2011 року. Крім того, представник відповідача стверджує, що даний строк мав також обчислюватися із 30 листопада 2018 року, коли, за її твердженням, позивач звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна колишнього подружжя (справа № 607/ 24997/18). А, відтак строк позовної давності щодо вимоги про поділ спільної сумісної власності подружжя сплив, ще в листопаді 2021 року, однак, зазначені обставини не були враховані судом першої інстанції.
Щодо ухвалення судом додаткового рішення від 09.01.2026 у справі, то вказують, що під час подання позовної заяви представник позивача вказала, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи становить 10 073 гривень, з яких: 1073,00 грн. сплачений судовий збір; 9 000 грн. - витрати на правову допомогу. При цьому, як вбачається із доданого представником позивача копії договору №1 про надання правової допомоги від 22 січня 2022 року, а саме п.4.1 вартість послуг по договору визначається за погодженням сторін в залежності від характеру та тривалості справи, а також досягнутого результату. Сторони узгодили, що вартість роботи виконавця в суді першої інстанції становить від 9000 до 15000 грн. Даний гонорар узгоджується сторонами як «гонорар успіху»
Тобто позивач ОСОБА_12 та адвокат Магдич О.О. узгодили лише «гонорар успіху». Однак, ст.137 ЦПК України не передбачає таких витрат на правничу допомогу як «гонорар успіху».
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
З огляду на зазначене, «гонорар успіху» не був необхідним у зв`язку з розглядом даної справи в суді першої інстанції, а тому відсутні підстави для покладення на ОСОБА_5 відшкодування «гонорару успіху», який сплачує замовник на користь адвоката в межах їх домовленості за умовами договору.
При цьому стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідача не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).
В пункті 4.2 зазначеного договору №1 про надання правової допомоги від 22 січня 2022 року передбачено, що Замовник вносить оплату в момент підписання акту приймання-передачі виконаних робіт. Повний розрахунок повинен бути проведений не пізніше 5-ти днів з моменту завершення розгляду справи в суді відповідної інстанції.
Однак, представник позивача не надала доказів того, що позивач здійснив оплату її послуг, тобто фактично поніс витрати на правничу допомогу, а також не надала доказів виконання нею свого обов`язку, визначеного в.2.2 зазначеного договору.
Щодо співмірності витрат позивача на правничу допомогу у справі №598/972/23 зазначають, що зазначена справа не є складною для позивача, оскільки базується на обставинах, які вже досліджувалися Збаразьким районним судом Тернопільської області у справі №5987/972/23 у розгляді якої приймав участь той же адвокат Магдич О.О., якій були відомі обставини справи та позовна заява у цій справі №598/972/23 підготовлена на базі тих документів, які вже нею готувались та подавались раніше. Тому, заявлені витрати позивача на оплату послуг адвоката у справі №598/972/23 є неспівмірно великі зі ступенем складності справи та фактичним трудовитратами адвоката щодо представництва інтересів позивача в такій справі.
На підставі вищенаведеного, вважають, що суд першої інстанції ухвалив незаконне додаткове рішення про стягнення судових витрат.
Відзиву на апеляційну скаргу до Тернопільського апеляційного суду не надходило.
У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Островська О.Н. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених у ній та просить її задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Магдич О.О. в судовому засіданні апеляційної скарги не визнали, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законними та обґрунтованими.
Відповідач приватний нотаріус - Кашанська М.І. в судовому засіданні при вирішенні апеляційної скарги поклалася на думку суду.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом R067126904344.
Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно з п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково. 
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 07 лютого 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 10 вересня 2008 року, що сторонами не оспорюється і підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема копією паспорта громадянина України ОСОБА_1 , копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (т.1 а.с.5-6, 16).
ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Тернополі, померла ОСОБА_6 , що сторонами не оспорюється і підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 27.03.2017 (т.1 а.с.154).
За час перебування в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , придбали нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, розташовану за цією ж адресою. Вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого АДРЕСА_1 станом на 02.10.2020 становить 24820 грн. Вартість земельної ділянки площею 0,2501, розташованої в с.Чернихівці Збаразького району Тернопільської області станом на 26.07.2023 становить 272568,98 грн. Дані обставини підтверджується оглянутими і дослідженими у судовому засіданні доказами, копією договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями посвідчений приватним нотаріусам Збаразького районного нотаріального округу Джулою О.М. 23.07.2004 за реєстром №1607 (т.1 а.с.8-9), копією довідки-характеристики виданою Збаразьким районним комунальним бюро технічної інвентаризації №201 від 04.07.2018 (а.с.10), копією реєстраційного посвідчення від 30.09.2004 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11), копією висновку про вартість майна (т.1 а.с.30), копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-9924933352023 від 26.07.2023 (т.1 а.с.53-55), копією технічного паспорта (т.1 а.с.170-171), копією державного акта серії НГ №016040 від 21.03.2006, на право власності на земельну ділянку, розміром 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в селі Чернихівці Збаразького району Тернопільської області (т.1 а.с.185), поясненнями, допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а також дослідженими у судовому засіданні матеріалами цивільної справи єдиний унікальний номер 607/24997/18.
Так, допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_15 , ствердила, що вона дійсно добре знає ОСОБА_1 і його дружину ОСОБА_6 , як добрих знайомих. ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_6 жили дуже добре, у них були гарні стосунки, до дітей з двох сторін відносилися як до рідних, були добрими господарями. ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_6 за спільні кошти придбали будинок у селі Чернихівці Тернопільської області. ОСОБА_1 зробив там ремонт, вони спільно обробляли там город. ОСОБА_6 дуже раділа, що має будинок та хвалила ОСОБА_1 , що він зробив ремонти у будинку. Вони разом ділили дохід. ОСОБА_1 мав достойне джерело доходу, так саме як і ОСОБА_6 . Про їхнє розлучення вона дізналася зі слів ОСОБА_1 , оскільки вони жили як подружжя та не було помітно, що вони розлучилися. ОСОБА_1 говорив, що дане розлучення було необхідне для отримання пільги на лікування ОСОБА_6 в Ізраїлі. Будучи розлученими вони разом їздили на дачу в с.Черниівці. Як ОСОБА_6 захворіла її доглядом займався ОСОБА_1 . У грудні 2016 року, коли ОСОБА_6 лежала у лікарні, то ОСОБА_1 був разом із нею, возив додому коли можна було. Як ОСОБА_6 померла то її похованням займався теж ОСОБА_1 ..
Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_13 , ствердила, що вона дійсно проживала в м.Тернополі по сусідству із позивачем ОСОБА_1 і його дружиною ОСОБА_6 , останні жили дуже добре, до дітей відносилися як до рідних, були добрими господарями. Крім того, вона також має хату в с.Чернихівці Тернопільського району Тернопільської області. Як ОСОБА_6 почала жити із ОСОБА_1 її фінансове становище покращилося. Вони разом купили будинок в селі Чернихівці Збаразького району Тернопільської області. Хата була стара та вони разом зробили там ремонт. Як привозили матеріали на будівництво, то ОСОБА_1 розраховувався із майстрами. ОСОБА_6 завжди хвалила ОСОБА_1 та говорила, що все завдяки йому. З часом ОСОБА_6 розповіла, що вона розлучилася із ОСОБА_1 . Як ОСОБА_6 хворіла, то за нею постійно аж до смерті доглядав ОСОБА_1 , який займався і похоронами ОСОБА_6 .
Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_14 , ствердила, що вона проживає в АДРЕСА_2 , та дійсно знає ОСОБА_1 і його дружину ОСОБА_6 , остання була її свекрухою, а ОСОБА_7 є її зять. У них двоє дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_18 , останній є інвалідом з дитинства. ОСОБА_6 мала гроші та у 2004 році купила будинок у с.Чернихівці Тернопільського району Тернопільської області, за власні кошти робила ремонти, привозила ОСОБА_4 на свіже повітря. ОСОБА_6 мала кошти від продажу попередньої дачі, крім того її племінник із Америки передавав гроші. ОСОБА_6 дозволила ОСОБА_1 жити у хаті та робити там ремонти, оскільки між ними були хороші відносини. ОСОБА_6 проживала в Ізраїлі разом із ОСОБА_19 , оскільки хворіла та проходила там лікування, але щороку вона приїжджала по пенсію на Україну. З 2016 року вернулася на Україну, оскільки через хворобу вже не могла виїжджати. У 2017 році вона померла.
Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_10 , ствердив, що ОСОБА_6 дійсно є його сестрою і вона казала, що за дитячі, особисті гроші купила будинок у селі Чернихівці Збаразького району Тернопільської області та робила в ньому ремонт. Її багато помагав син ОСОБА_5 , а також її знайомі та родичі з-за кордону допомагали. У 2008 році вона захворіла на рак, того ж року розлучилася із ОСОБА_1 та виїхала за кордон. Кожного року приїжджала до Тернополя. У 2016 році вона вернулася до України та вже не виїжджала. За життя про майно ніхто не говорив, як ОСОБА_6 померла, тоді виникло питання про поділ майна. ОСОБА_1 працював у другій лікарні та також мав кошти.
Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_16 ствердив, що ОСОБА_1 знає тривалий час, оскільки останній радився із ним щодо купівлі будинку в с.Чернихівці Тернопільського району, цей будинок був дуже занедбаний та захаращений. Він допомагав ОСОБА_1 відбудовувати даний будинок, займався привезенням будівельних матеріалів, а саме піску, каменю та щебенюь. За будівельні матеріали розраховувався ОСОБА_1 .. ОСОБА_6 на будівництві жодного разу він не бачив. Через рік, коли закінчилося будівництво будинку, його запросили на обід на якому була ОСОБА_6 та остання дуже хвалила ОСОБА_1 .. За чиї кошти куплений будинок йому не відомо.
Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_17 , ствердила, що вона дійсно проживала в с.Чернихівці Тернопілького району, раніше Збаразького району по сусідству із позивачем ОСОБА_1 і його дружиною ОСОБА_6 . Останні жили добре, були добрими господарями. Вони разом купили будинок в селі Чернихівці Збаразького району і разом зробили ремонт у будинку, спільно доглядали за будинком, а літом у ньому спільно проживали. ОСОБА_1 привозив майстрів для проведення ремонту. ОСОБА_18 також любив ОСОБА_1 і чекав, щоб він привозив його в будинок у с.Чернихівці.
Також судом встановлено, що ОСОБА_6 належали грошові вклади, які зберігалися на банківських рахунках, що підтверджується оглянутими і дослідженими у судовому засіданні доказами, а саме, копіями банківських рахунків (т.1 а.с.76-77, 78, 79, 80), копіями виписок із банку (т.1 а.с.71-74).
Спадкодавець ОСОБА_6 заповіла все належне їй майно ОСОБА_5 , що сторонами не оспорюється і підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема копією заповіту від 20.02.2017 (т.1 а.с.162).
Відповідачу ОСОБА_20 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. видані відповідні свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , зокрема на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, розташованої за цією ж адресою та грошових вкладів, які зберігаються на рахунках, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом (т.1 а.с.14, 15, 107), копією спадкової справи №15/2017 (т.1 а.с.151-210).
Постановою приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. №17/02-31 від 15 жовтня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право власності на другу частину житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 та на другу частину земельної ділянки площею 0,2501га, цільове призначення якої:для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд, яка розташована за адресою с.Чернихівці Збаразького району Тернопільської області, оскільки на час смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 не був її чоловіком (т.1 а.с.12).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення - задоволено. Усунуто ОСОБА_5 перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_3 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_3 (т.1 а.с.102-106).
Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 12 січня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину спільного сумісного майна колишнього подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_4 , повнолітній син спадкодавця ОСОБА_6 , як інвалід 1 групи, відповідно до вимог частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України, має право, як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця, на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_6 , однак, при зверненні з позовом ОСОБА_1 вказав відповідачем лише ОСОБА_7 , клопотань про залучення співвідповідача ОСОБА_4 позивач не заявляв (т.1 а.с.17-24).
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 липня 2022 року рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 12 січня 2022 року залишено без змін (т.1 а.с.25-29).
ОСОБА_4 , 1986 року народження є сином ОСОБА_6 . ОСОБА_4 є інвалідом 1 групи, підгрупа Б, з дитинства, довічно, і з 01.09.1995 перебуває у Мельнице-Подільському психоневрологічному будинку-інтернаті, що сторонами не оспорюється і підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема повідомленням №164 від 07.07.2021 Мельнице-Подільського психоневрологічного будинку-інтернату (т.2 а.с.44-46).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,2501 га для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, що розташована по АДРЕСА_1 кадастровий номер 6122488800:02:003:0041. Оскільки вказане майно набуте за час шлюбу, а тому, згідно вимог ст.ст.60, 70 СК України та ст.372 ЦК України, належить сторонам в рівних частках на праві спільної сумісної власності подружжя. В зв`язку з цим суд вважав необхідним визнати за позивачем право власності на 1/2 частину в ідеальних долях зазначеного майна. 
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.
Щодо позовної вимоги про визнання право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Положеннями частини першої статті 69 СК України визначено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Конструкція норми частини третьої статті 368 ЦК України і норми статті 60 СК України вказує на презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу.
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя.
Заінтересована особа може довести, що хоча майно і було придбано у шлюбі, проте за його (її) особисті кошти. У цьому разі презумпцію права спільної сумісної власності на це майно буде спростовано. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Такі висновки узгоджуються зі змістом постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
У відповідності до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що спірне майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , придбаний ОСОБА_1 та ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі, тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.
Доводи апеляційної скарги про те, що померла ОСОБА_6 придбала спірний будинок за особисті кошти, тому він відповідно є її особистою приватною власністю, є безпідставними, оскільки презумпцію спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачі не спростували та не довели належними та допустимими доказами, що померла ОСОБА_11 набула спірне майно за особисті грошові кошти та в особистих інтересах.
Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, а саме набуття спірного житлового будинку у період перебування ОСОБА_1 у шлюбі із ОСОБА_11 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності, то частки подружжя у такому майні вважаються рівними і воно підлягає поділу між ними.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно визнав за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .
Колегія суддів зазначає, що такий спосіб захисту є ефективним та цілком охоплюється його вимогою про визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання за позивачем право власності на частину земельної ділянки площею 0,2501 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 кадастровий номер 6122488800:02:003:0041, з огляду на таке.
Пунктом 5 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16.
Отже, системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Відтак, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що за час перебування ОСОБА_1 у шлюбі із ОСОБА_11 придбало у власність нерухоме майно - житловий будинок, розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями посвідчений приватним нотаріусам Збаразького районного нотаріального округу Джулою О.М. 23.07.2004 за реєстром №1607.
Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.168, т.1)
Житловий будинок, який є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 6122488800:02:003:0041, яка належить на праві власності ОСОБА_11 на підставі рішення Черниховецької сільської ради від 20 липня 2005 року за № 207, що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №016040 від 21.03.2006 (а.с.178, т.1).
Разом з тим, встановлення судом першої інстанції правового статусу будинку, який розташований по АДРЕСА_1 як спільної сумісної власності подружжя й, відповідно, визнання за позивачем права власності на частину будинку та, враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, дійшов правильного висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.
Також колегія суддів вважає, що слід відхилити доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності, з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_21 , у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі просить відмовити в задоволенні позову, у зв`язку із спливом позовної давності, посилаючись на те, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 був розірваний 10 вересня 2008 року, а тому трьохрічний термін для заявлення вимоги про поділ спільного майна подружжя закінчився ще у серпні 2011 року.  Крім того, представник відповідача стверджує, що даний строк мав також обчислюватися із 30 листопада 2018 року, коли, за її твердженням, позивач звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна колишнього подружжя (справа № 607/ 24997/18). А, відтак строк позовної давності щодо вимоги про поділ спільної сумісної власності подружжя сплив, ще в листопаді 2021 року.
Так, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (частина перша статті 257 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (статті 253 ЦК України).
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до положень статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явлений після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №126/1737/20, від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц, від 16 жовтня 2023 року у справі №759/12245/20.
Крім цього, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.
Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічна: гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України: метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ набрав чинності 02.04.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеку" і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дію якого неодноразово продовжено, зокрема, Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 06.02.2024 № 3564-ІХ , яким затверджено Указ Президента "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 05.02.2024 № 49/2024 та строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05:30 14.02.2024 на 90 діб, тобто до 14 травня 2024 року
За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Зазначені приписи Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України про зупинення строків позовної давності на час воєнного стану в країні виключені на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025, який набрав чинності 04.09.2025.
Проте, враховуючи те, що на всій території України запроваджено карантин з 11.03.2020 до 30.06.2023, а під час дії карантину строки, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, введення на території України воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який було неодноразово продовжено та який діє й на час розгляду, а перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану, а тому подання позову у квітні 2023 року не виходить за строки позовної давності щодо обставин, що виникли принаймні з листопада 2018 року. Крім того, за вимогами ст. 264 ЦК України подання позову до суду перериває перебіг позовної давності. У будь-якому разі строк позовної давності не буде пропущено і за розрахунку дати, яку відповідач вважає початком його перебігу - 30 листопада 2018 року.
Отже, у спірних правовідносинах позовна давність щодо вимог позивача на момент подання позову (24 квітня 2023 року) не спливла, а тому підстави для її застосування відсутні.
Отже, доводи представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності є безпідставними і не підлягають задоволенню.
Щодо оскарження додаткового рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 09 січня 2026 року.
Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що у позовній заяві відповідно до п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України повідомлено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи становить 10073 грн, з яких: 1073,00 грн сплачений судовий збір та 9000 грн — витрати на правову допомогу.
Також, до закінчення судових дебатів у даній справі 23 грудня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Магдич О.О. звернулася до суду із усною заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій вона просила ухвалити додаткове рішення у даній справі, в частині розподілу судових витрат, на підставі доказів, які воно зобов`язалася подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
31 грудня 2025 року представником позивача ОСОБА_1 - адвоката Магдич О.О. подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій вона просить ухвалити додаткове рішення у даній справі, в частині розподілу судових витрат, а саме стягнення витрат на правову допомогу з відповідачів на користь позивача. Заява подана 26 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку.
На підтвердження понесення таких витрат в суді першої інстанції до заяви адвокатом Магдич О.О. долучено: копію договору про надання правової допомоги №1 від 22.01.2022, акт приймання-передачі виконаних адвокатом та оплачених замовником послуг з надання правової допомоги у справі про визнання права власності на майно №598/972/23 від 25.12.2025 (а.с.132-133,т.).
При цьому, зі змісту акту приймання-передачі наданих послуг та виконаних робіт від 25.12.2025 вбачається, що надані послуги складаються зокрема з:
- ознайомлення з наявними документами, матеріалами спадкової справи, співставлення мотивів та доводів Замовника із нормами законодавства та обставинами справи, ознайомлення з правовою ситуацією, узгодження із Замовником правової позиції, що передбачає затрату робочого часу від трьох годин та оплату у розмірі 3000 грн із розрахунку 1 година = 1000 грн;
- підготовка позовної заяви, в т.ч. надання запитів з метою отримання інформації органів нотаріату, а також вивчення судової практики Верховного Суду з даного питання, підготовка захисту позивача в суді першої інстанції, усні консультації Замовника з метою його підготовки до судових засідань та підготовчих засідань суду, що передбачає затрату робочого часу від шести годин та оплату у розмірі 6000 грн із розрахунку 1 година = 1000 грн;
- участь у підготовчих судових засіданням, судових засіданнях розгляду справи по суті, в тому числі підготовка клопотань про допит свідків, заперечень щодо застосування строків позовної давності, підготовка та проведення судових дебатів, тощо, передбачає затрату робочого часу адвоката від шести годин та оплату у розмірі 6000 грн із розрахунку 1 година = 1000 грн.
Отже, загальна вартість, наданих адвокатом послуг в суді першої інстанції становить 15 000, 00 грн, та в акті зазначено, що оплата за надані адвокатом послуги здійснена в повному обсязі, хоча в позовній заяві вказано, що розмір судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи становить 10073 грн, з яких: 1073,00 грн сплачений судовий збір та 9000 грн — витрати на правову допомогу і позивач не довів, що не міг передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Таким чином, колегія суддів вважає, що заявлений розмір в сумі 15000 грн витрат на професійну правничу допомогу суперечить зазначеному в позовній заяві орієнтованому розмірі, судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, тому висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 7 500 грн витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що стягуючи понесені позивачем, витрати на професійну правничу допомогу, із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 7500 грн витрат на професійну правничу допомогу, судом першої інстанції не було враховано, що відповідач ОСОБА_4 є інвалідом 1 групи, підгрупа Б, з дитинства, довічно, що стверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0817101 від 03.10.2017. Згідно виписки з особової справи підопічного ОСОБА_4 вбачається, що із 01.09.1995 перебуває у Мельнице-Подільському психоневрологічному будинку-інтернаті та потребує постійної сторонньої допомоги, оскільки не може самостійно задовольняти базові життєві потреби, дезадаптований (а.с.44 зворіт – 46).
Колегія суддів, звертає увагу, відповідно до засад цивільного судочинства, визначених ЦПК України, суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат зобов`язаний забезпечити дотримання принципів справедливості, розумності та пропорційності. Формальне застосування правила про покладення витрат на сторону, яка програла спір, без урахування фактичної здатності особи нести такі витрати, суперечить зазначеним засадам.
Крім того, відповідач є особою з інвалідністю, що свідчить про його належність до соціально вразливої категорії населення, яка потребує підвищеного рівня захисту з боку держави. Покладення на таку особу витрат на правничу допомогу фактично створює непропорційний та несправедливий фінансовий тягар.
У зв`язку з відсутністю прямого правового регулювання питання розподілу витрат у подібних правовідносинах, підлягає застосуванню аналогія права, передбачена ЦПК України, з урахуванням загальних принципів справедливості, гуманізму та верховенства права.
Таким чином, покладення на відповідача ОСОБА_4 обов`язку відшкодовувати витрати на правничу допомогу є непропорційним втручанням у його майнові права та суперечить основоположним принципам цивільного судочинства.
Отже, ухвалюючи рішення про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача, суд першої інстанції не врахував особливий правовий статус останнього, як особи з інвалідністю, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, виходячи з принципів розумності та справедливості, з врахуванням встановлених обставин справи, матеріального становища відповідача ОСОБА_4 , який є непрацездатним, відтак потребує матеріальної допомоги та наявності в нього інвалідності І групи Б з дитинства пожиттєво, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції інстанції, немає. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 , інтереси якого представляє адвокат Островська Олеся Нектаріївна, слід задовольнити частково, рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року, залишити без змін. Додаткове рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 09 січня 2026 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в розмірі 7500 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в стягненні витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_4 .
В решті додаткове рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 09 січня 2026 року, залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , інтереси якого представляє адвокат Островська Олеся Нектаріївна — задовольнити частково.
Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року — залишити без змін.
Додаткове рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 09 січня 2026 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в розмірі 7500 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в стягненні витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_4 .
В решті додаткове рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 09 січня 2026 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 23 квітня 2026 року.

Головуюча         Н.М. Храпак

Судді:         Б.О. Гірський

М.В. Хома