ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

23 червня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/1463/26 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Гебеш С.А.
при секретарі судових засідань - Романець Е.М.
та осіб, які беруть участь у судовому засіданні:
представник позивача - не з`явилася;
представник відповідача - Бенца В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через представницю – адвокатку Трун Ольгу Валентинівну, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, яким просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 26.06.2025 №578334-24/07-18.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/користування. Представник позивача зазначає, Земельна ділянка К-362 йому а ні на праві користування, а ні на праві власності не належить, відповідач безпідставно здійснив нарахування мінімального податкового зобов`язання на Земельну ділянку К-362, яка не перебуває у власності/користуванні позивача. Реєстр речових прав на нерухоме майно та Державний земельний кадастр не містить відомостей про володіння/користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.03.2026 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
18.03.2026 року представник позивача подала до суду клопотання на виконання вимог ухвали суду від 13.03.2026 року.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 року відкрито спрощене позовне провадження (без виклику сторін) та витребувано додаткові відомості.
07.04.2026 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається що такий проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, як безпідставних. Заперечуючи проти позову вказує на те, що підставою для нарахування даного податку стали офіційні відомості Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, яка є органом місцевого самоврядування, уповноваженим на ведення погосподарського обліку на своїй території відповідно до Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державної служби статистики України від 11.04.2016 № 56, затверджена наказом Міністерства юстиції України 06.05.2016 № 689/28819 (в редакції від 19.03.2024р.) (далі - Інструкція № 56). Вказує, що відповідно до Інструкції № 56 погосподарська книга є первинним обліковим документом, передбаченим для накопичення і систематизації відомостей, які сільські, селищні, міські ради територіальних громад (далі - місцеві ради) по кожному з розташованих на їхній території населених пунктів і які є необхідними для проведення державних статистичних спостережень, тобто обліку майнового та земельного стану домогосподарств. Відомості книги є офіційними даними органу місцевого самоврядування, що підтверджують склад земель, якими фактично користуються члени господарства. Порядок ведення книги встановлено відомчим нормативним актом, що надає їй офіційного статусу і обумовлює допустимість як доказу в адміністративному судочинстві.
08.04.2026 року відповідач заявив клопотання про розгляд справи у судовому засіданні.
10.04.2026 року відповідач подав до суду клопотання про долучення доказів.
28.04.2026 року представник позивача подала до суду письмові пояснення, в яких вказала на те, що лист №160 не є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності/користування, на підставі якого відбувається нарахування мінімального податкового зобов`язання.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 року суд перейшов до розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.
Будучи належним чином повідомленою про день, час та місце проведення судового засідання, представник позивача у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. 
Представниця відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та просила суд відмовити у задоволенні позову.
Розглянувши подані сторонами докази, заслухавши представницю відповідача, всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне. 
Судом встановлено, згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України у ОСОБА_1 обліковувались такі земельні ділянки: площею 6,6 га, (01.03) для ведення особистого селянського (підсобного) господарства (пасовища).
Позивачу було проведено розрахунок загального мінімального податкового зобов`язання за 2024 рік для фізичних осіб – власників/користувачів земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь та визначено суму мінімального податкового зобов`язання.
За результатами автоматизованого нарахування сформоване податкове повідомлення рішення про нарахування податку на доходи фізичних осіб № 578334-24/07-18 від 26.06.2025р. у розмірі 8 850, 01 грн.
Вказане податкове повідомлення - рішення було надіслане Позивачу та отримане ним 08.12.2025 року, що ним не заперечується.
Як встановлено судом, підставою для нарахування даного податку стали офіційні відомості Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, яка є органом місцевого самоврядування, уповноваженим на ведення погосподарського обліку на своїй території відповідно до Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державної служби статистики України від 11.04.2016 № 56, затверджена наказом Міністерства юстиції України 06.05.2016 № 689/28819 (в редакції від 19.03.2024р.) (далі - Інструкція № 56).
12.01.2026 року позивач звернувся одночасно до Головного управління ДПС У Закарпатській області із запитом б/н (вх. ГУ ДПС у Закарпатській області № 2311/6/24 від 16.01.2026) та до ДПС України із скаргою б/н (вх. ДПС № 464/С/6 від 20.01.2026) про скасування оскаржуваного податкового повідомлення - рішення від 26.06.2025р. № 578334-24/07-18 у частині вимоги про сплату 8 850, 01 грн за земельну ділянку площею 6,6 га. 
До скарги було, зокрема додано відповідь відділу земельних відносин, архітектури та житлово-комунального господарства Великобийганської сільської ради № 160 від 11.12.2025 року, з якої вбачається, що гр. ОСОБА_1 мешканець АДРЕСА_1 , має у користуванні/власності земельні ділянки, відповідно до даних із Погосподарської книги № 6 за 2016-2023-2031 рр., зокрема:
площею 6,600 га (КВЦПЗ 01.03 – пасовище), с. Велика Бийгань, К-362, агровиробнича група ґрунтів 179 е;
площею 0,2293 га (КВЦПЗ 01.03), розташовану в межах населеного пункту с. Велика Бийгань.
Відповідно до Інструкції № 56 погосподарська книга є первинним обліковим документом, передбаченим для накопичення і систематизації відомостей, які сільські, селищні, міські ради територіальних громад (далі - місцеві ради) по кожному з розташованих на їхній території населених пунктів і які є необхідними для проведення державних статистичних спостережень, тобто обліку майнового та земельного стану домогосподарств.
Так, відомості книги є офіційними даними органу місцевого самоврядування, що підтверджують склад земель, якими фактично користуються члени господарства.
Порядок ведення книги встановлено відомчим нормативним актом, що надає їй офіційного статусу і обумовлює допустимість як доказу в адміністративному судочинстві.
Об`єктом погосподарського обліку є одиниця щодо якої здійснюється накопичення та систематизація відомостей, зокрема домогосподарство, домоволодіння та землеволодіння (земельна ділянка, що перебуває у власності/ користуванні особи).
Господарський облік є джерелом інформації для здійснення обліку особистих селянських господарств, здійснення повноважень органів місцевого самоврядування, проведення державних статистичних спостережень.
Так, у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 347/227/22 суд касаційної інстанції визнав, що документами, які підтверджують право землекористування, є записи про розміри земельної ділянки у земельно-шнуровій та погосподарських книгах сільських рад.
Крім того, як вбачається із матеріалів справи, Головним управлінням ДПС у Закарпатській області з метою підтвердження/спростування інформації щодо наявності у позивача земельних ділянок на праві власності/користуванні направлено лист № 550/5/07-16-24-08 від 16.01.2026 до Великобийганської сільської ради Берегівського району.
Листом від 03.02.2026 року № 104 Великобийганська сільська рада Берегівського району Закарпатської області підтвердила інформацію щодо перебування у власності/користування Позивача таких земельних ділянок: 
6,60 га, (КВЦПЗ 01.03 пасовище), розташоване у Велика Бийгань, К-362, агровиробнича група ґрунтів 179-е;
площею 0,2293 га (КВЦПЗ 01.03), розташовану в межах населеного пункту с. Велика Бийгань;
0,2500 га (КВЦПЗ 02.01), кадастровий номер 2120482000:10:002:0163, розташована за адресою Велика Бийгань, вул. Арань Яноша, буд. 20;
0,2474 га (КВЦПЗ 02.01), кадастровий номер 2120482000:10:002:0045, розташована за адресою Велика Бийгань, вул. Арань Яноша, буд. 19.
Вказаний лист від 03.02.2026 № 104 підписано першим заступником сільського голови, яким сформовано на виконання офіційного запиту ГУ ДПС у Закарпатській області, що виключає її довільний характер.
У вказаному листі також додатково зазначено, що за період з 2020 по 2025 роки рада не
приймала рішення щодо передачі згаданих земельних ділянок в оренду (суборенду) або інше право користування на підставі договорів. Земельні ділянки перебувають у фактичному користуванні членів дворогосподарства з 2016 року – відповідно до Погосподарської книги №6 2016-2023-2031 року.
Разом з тим, суд враховує, що норми пп. 170.14.1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) охоплює поняття «інші умови» користування – тобто фактичне використання без договору є саме тим випадком, на який поширюється мінімальне податкове зобов`язання.
Статтею 206 Земельного кодексу встановлено імперативний принцип платності землекористування в Україні, який не містить винятків залежно від наявності чи відсутності оформленого правового титулу, - а відтак підтверджене фактичне користування Позивачем земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (пасовища) площею 6,6га без будь-якої плати за таке користування є прямим порушенням цього принципу.
Зокрема, відсутність у державних реєстрах відомостей про право користування спірним сільськогосподарським угіддям та відсутність укладених договорів оренди (суборенди), емфітевзису не звільняє Позивача від податкового зобов`язання, оскільки суперечить принципу встановленому ст. 206 Земельного кодексу.
Не оформлення Позивачем відповідних прав на спірну ділянку є наслідком невиконання покладеного на нього як фактичного користувача вимог статті 126 Земельного кодексу та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі – Закон № 1952-IV) щодо обов`язкової державної реєстрації набутих прав власності/користування. 
Суд враховує, що саме для усунення вказаних дій щодо реєстрації відповідного права на земельну ділянку, ПК України запроваджено інститут мінімального податкового зобов`язання у розумінні підпункту 14.1.114-2 пункту 14.1 статті 14 ПКУ, який забезпечує оподаткування тіньового фактичного користування земельними ділянками, зокрема сільськогосподарськими угіддями (пасовищами) незалежно від стану оформлення таких прав.
Відсутність реєстраційних даних підтверджує правомірність застосування мінімального податкового зобов`язання на підставі фактичного користування, підтвердженого та зафіксованого у Погосподарській книзі Великобийганської сільської ради № 6 за 2016-2023-2031 рр. 
Аналізуючи наведене, позивач є єдиним ідентифікованим фактичним користувачем, на якого покладається обов`язок мінімального податкового зобов`язання відповідно до пп. 170.14.1 3 п. 170.14 ст. 170 ПКУ.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначено положеннями Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI, зі змінами та доповненнями, (далі – ПКУ).
Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ, зі змінами та доповненнями (далі – Земельний кодекс).
Статтею 206 Земельного кодексу передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. 
Підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПКУ надано визначення земельного податку, як обов`язкового платежу, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачі.
Відповідно до п.286.1 ст.286 ПКУ підставою для нарахування земельного податку є, зокрема, дані державного земельного кадастру; дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю); дані сертифікатів на право на земельні частки (паї); рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); дані інших правовстановлюючих документів, якими посвідчується право власності або право користування земельною ділянкою, право на земельні частки (паї). 
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень" від 30.11.2021 №1914-IX до ПКУ було внесено мінімальне податкове зобов`язання (далі – МПЗ) для платників податку-власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь.
Цей Закон набув чинності з 01.01.2022 року. 
Згідно з пп.162.1.11 п.162.1 ст.162 ПКУ платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа – резидент, яка володіє та/або користується (орендує (суборенду), на умовах емфітевзису, постійно користується) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь, у частині МПЗ). 
Відповідно до п. 170.14 ст. 170 ПКУ, об`єктами оподаткування МПЗ є земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, які перебувають у власності або користуванні.
Підпунктом 14.1.233 пунктом 14.1 статті 14 ПКУ визначено, що сільськогосподарські угіддя - рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Земельного кодексу до земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя. 
МПЗ – мінімальна величина податкового зобов`язання із сплати податків, зборів, платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, пов`язаних з виробництвом та реалізацією власної сільськогосподарської продукції та/або з власністю та/або користуванням (орендою, суборендою, емфітевзисом, постійним користуванням) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь, розрахованих відповідно до ПКУ. Сума мінімальних податкових зобов`язань, визначних щодо кожної із земельних ділянок, право користування якими належить одній юридичній особі або фізичній особі, у тому числі фізичній особі-підприємцю, є загальним мінімальним податковим зобов`язанням (пп.14.1.1142 п. 14.1 ст. 14 ПКУ).
МПЗ визначається за період володіння (користування) земельною ділянкою, який припадає на відповідний податковий (звітний) рік.
Метою введення МПЗ є виведення земель сільськогосподарського призначення з тіньового та зменшення втрат бюджету через ухилення від оподаткування шляхом детінізації аграрної діяльності.
Тобто з 01.01.2022 року внесено певні доповнення щодо особливостей оподаткування доходів фізичних осіб – власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь. 
Особливості визначення загального мінімального податкового зобов`язання платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь визначено п.170.14 ст.170 ПКУ.
Відповідно до п.п. 170.14.1 п.170.14 ст.170 ПКУ для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом. 
Відтак, пп. 162.1.1-1. та пп. 170.14.1 ПКУ прямо називає платниками МПЗ не лише власників, а й «користувачів земельних ділянок». Це відповідна категорія, що охоплює будь-яке фактичне використання землі без залежності від форми його юридичного оформлення. Позивач фактично користується пасовищем К-362 з 2016 р. – цього достатньо для визнання його платником МПЗ. 
Відповідно до пп. 170.14.3 п.170.14 ст.170 ПКУ визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб. 
Підпунктом 141.9.5 пункту 141.9 статті 141 та підпунктом 170.14.3 пункту 170.14 статті 170 ПКУ встановлено, що позитивне значення різниці між сумою загального мінімального податкового зобов`язання та загальною сумою сплачених податків, зборів, платежів є частиною зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО), тобто такий результат обчислення МПЗ не сплачується як окремий платіж, а включається до ПДФО та сплачується у формі такого податку. 
До загальної суми сплачених протягом податкового (звітного) року податків, зборів, платежів платника податку включаються: податок на доходи фізичних осіб та військовий збір з доходів від продажу власної сільськогосподарської продукції; земельний податок за земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, що передбачено п.п. 170.14.5 п. 170.14 ст. 170 ПК України.
Аналізуючи наведене, листом Великобийганської сільської ради № 160 від 11.12.2025 року на запит Позивача та листом Великобийганської сільської ради № 104 від 03.02.2026 року на запит ГУ ДПС у Закарпатській області, взаємоузгоджено та підтверджено здійснення ОСОБА_1 фактичного користування земельною ділянкою, сільськогосподарським угіддям площею 6,6 га, зокрема за період 2024 року.
Суд не погоджується із твердження позивача про те, що мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом лише на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/користування, оскільки відсутність земельної ділянки у вищезазначених реєстрах лише свідчить про відсутність офіційної реєстрації Позивачем права на землю, але не спростовує факту реального її використання для особистого селянського господарства, підтвердженого Великобийганською сільською радою та зазначеного у Погосподарській книзі № 6.
Більше того, Позивач не надав жодного рівнозначного офіційного документа, що заперечував би відомості Погосподарської книги № 6 Великобийганської сільської ради. Матеріали справи не містять жодних документів, що підтверджують фактичне користування пасовища К-362 не Позивачем, а іншими особами, як і будь-яких рішень органу місцевого самоврядування про передачу вказаної земельної ділянки третім особам.
Аналізуючи наведене, суд вказує на те, що нарахування Позивачу податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (мінімальне податкове зобов`язання) та прийняття податкового повідомлення-рішення від 26.06.2025 №578334-24/07-18 за звітній період 2024 року проведено на підставі офіційно підтверджених органом місцевого самоврядування відомостей з Погосподарської книги № 6 за 2016-2023-2031 рр., згідно інформації щодо нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі в розрізі Закарпатської області згідно з Методикою НГО земельних ділянок та відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п.170.14 ст.170 ПКУ у сумі 8850, 01 гривень за земельну ділянку площею 6,6 га за адресою: с. Велика Бийгань (01.03) для ведення особистого селянського (підсобного) господарства (пасовища), яка станом на дату формування оскаржуваного податкового повідомлення - рішення обліковувалася у контролюючому органі.
З огляду на викладене, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.
Інші доводи позивача є безпідставними та не впливають на висновки суду.
Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.
На підставі наведеного та керуючись статтями 2, 9, 77, 243-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (вул. Августина Волошина, буд. 52, м. Ужгород, Ужгородський район, Закарпатська область, 88000) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено та підписано 29.06.2026 року.

Суддя	С.А. Гебеш