ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 р. 	Справа № 520/15063/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/15063/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області   
про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області (далі по тексту – ГУ ПФУ у Харківській області, відповідач, апелянт), в якому просила суд:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 66% суддівської винагороди судді, яка працює на відповідній посаді, на підставі довідки Східного апеляційного господарського суду №08-36/003197 від 23.04.2025 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області призначити, обчислити, нарахувати та виплатити з 04.05.2025 ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці із розрахунку 70% від суддівської винагороди судді, визначеної у довідці Східного апеляційного господарського суду №08-36/003197 від 23.04.2025 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із загального стажу роботи судді, що має право на відставку - 30 років 10 місяців 3 дні, з урахуванням виплачених сум.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року по справі № 520/15063/25 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 66% суддівської винагороди судді, яка працює на відповідній посаді, на підставі довідки Східного апеляційного господарського суду №08-36/003197 від 22.04.2025 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області перерахувати з 04.05.2025 ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці із розрахунку 70% від суддівської винагороди судді, визначеної у довідці Східного апеляційного господарського суду №08-36/003197 від 22.04.2025 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із загального стажу роботи судді, що має право на відставку - 30 років 10 місяців 3 дні.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ГУ ПФУ в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 968,96 грн.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року та винести постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач зазначає, що ч. 3 ст. 142 Закону №1402-VІII визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. Зазначена норма неконституційною не визнавалась. Стверджує, що чинним Законом № 1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування довічного щомісячного грошового утримання. Вважає, що для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді за правилами ч. 4 ст. 142 Закону № 1402-VІІІ у формулі його обрахунку має застосуватись розмір відсоткового значення суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, визначений частиною 3 цієї статті. Апелянт зазначив, що страховий стаж позивача становить 47 років 7 місяців 01 день, з яких стаж роботи на посаді судді – 28 років 09 місяців 11 днів. З огляду на викладене, наполягає, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.
15.04.2025 рішенням Вищої ради правосуддя №801/0/15-25 позивача звільнено з посади судді Східного апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку. У вказаному рішенні Вищої ради правосуддя зазначено, що станом на 15 квітня 2025 року загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 30 років 10 місяців 3 дні.
Позивач звернулася до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці та надала, зокрема, довідку Східного апеляційного господарського суду №08-36/003197 від 23.04.2025 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області № 204850003465 від 02.05.2025 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 66% від середнього заробітку, визначивши із загального страхового стажу, який становить 47 років 7 місяців 1 день, стаж роботи на посаді судді – 28 років 9 місяців 11 днів.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 66%, а не 70%, оскільки її стаж, що дає право на відставку становить 30 років 10 місяців 3 дні, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Вищою радою правосуддя у рішенні від 15.04.2025 №801/0/15-25 встановлено стаж роботи позивача, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, — 30 років 10 місяців 3 дні, тоді як відповідач безпідставно врахував лише 28 років 9 місяців 11 днів, унаслідок чого визначив розмір утримання 66 % замість 70 % суддівської винагороди. Суд зазначив, що такий стаж є єдиним, встановлюється Вищою радою правосуддя при вирішенні питання про звільнення судді у відставку та має враховуватися пенсійним органом при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання.
Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції врахував, що щомісячне довічне грошове утримання позивачу вже призначено, однак у неправильному відсотковому розмірі, тому визнав протиправними дії відповідача щодо призначення утримання у розмірі 66 % та зобов`язав здійснити його перерахунок з 04.05.2025 із розрахунку 70 % суддівської винагороди. Водночас у частині вимог про призначення, обчислення, нарахування та виплату такого утримання суд відмовив, оскільки ці вимоги є передчасними та спрямованими на майбутнє.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Відповідно до статті 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України “Про судоустрій і статус суддів” від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).
Згідно із частинами 1, 3 статті 142 Закону № 1402-VIII (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;
2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Так, як зазначалось вище, спірні правовідносини виникли внаслідок протиправного визначення відповідачем при призначенні довічного грошового утримання судді у відставці відсоткового значення розміру такого утримання на рівні 66% замість 70%, що зумовлено розрахунком відповідачем стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді тривалістю 28 років 9 місяців 11 днів.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на положення ч. 3 ст. 142 Закону №1402-VIII, зазначає, що розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці підлягає визначенню виходячи виключно зі стажу роботи на посаді судді тривалістю 28 років 9 місяців 11 днів, який, на думку апелянта, підтверджується матеріалами пенсійної справи, у зв`язку з чим визначення розміру такого утримання на рівні 66 % вважає правомірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.
Надаючи оцінку наведеним доводам відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 112 Закону № 1402-VIII суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України.
Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду правосуддя". 
Згідно з ч. 1 ст. 116 Закону № 1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати у відставку.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2021 року у справі №9901/15/21 було сформульовано такий правовий висновок: “...при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж роботи судді в галузі права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 9901/302/19).
Так, згідно частини 2 статті 137 Закону № 1402-VIII до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. 
Отже, до стажу роботи на посаді судді і прирівняних до нього стажів роботи (абзац четвертий пункту 34 розділу XII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 1402-VIII) додається (може додаватися) ще один вид (чи види) роботи (професійної діяльності), який раніше не охоплювався поняттям стажу роботи на посаді судді.
Під цим стажем у вимірі чинного законодавчого визначення поняття “стале (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді”, треба розуміти за якісними властивостями вид (види) певної роботи (професійної діяльності) в галузі права, який відрізняється від суддівської і прирівняної до неї роботи та має часові (кількісні) межі (строк роботи) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 жовтня 2020 року у справі № 9901/537/19).
Також, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимоги до кандидатів на посаду судді були по-різному визначені законодавством України, що діяло на день їх призначення (обрання) на посаду судді, а тому такі вимоги можуть вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо обчислення стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, залежно від змісту цих вимог, визначених законодавством, яке було чинним на час призначення (обрання) на посаду судді”.
Аналогічну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду також в постановах від 24 жовтня 2019 року у справі № 9901/2/19, від 17 вересня 2020 року у справі № 9901/302/19.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду
Слід звернути увагу, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 у справі №308/6953/17, від 19.06.2018 у справі №243/4448/17, від 11.09.2018 у справі №428/4671/17, від 01.10.2018 у справі №541/503/17, від 17.10.2018 у справі №140/263/17, від 23.10.2018 у справі №686/10100/15-а, від 30.01.2020 у справі №592/3694/17, від 23.06.2022 у справі №420/1987/21, від 08.09.2022 у справі №380/10696/21.
Таким чином, з наведеного слідує, що саме Вища рада правосуддя при вирішенні питання про звільнення судді у відставку встановлює необхідний стаж роботи на посаді судді, з якого і має розраховуватись та виплачуватись відповідне грошове утримання.
Так, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 15.04.2025 №801/0/15-25, копія якого міститься в матеріалах електронної справи, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Східного апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку. У вказаному рішенні Вища рада правосуддя встановила, що станом на 15 квітня 2025 року загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає їй право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 30 років 10 місяців 3 дні. 
Отже, саме зазначений стаж підлягає врахуванню при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача.
Відповідно до ч. 3 ст. 142 Закону № 1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Оскільки рішенням Вищої ради правосуддя від 15.04.2025 №801/0/15-25 встановлено стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, тривалістю 30 років 10 місяців 3 дні, то для цілей застосування ч. 3 ст. 142 Закону №1402-VIII врахуванню підлягають 10 повних років роботи на посаді судді понад 20 років. 
Відтак базовий розмір щомісячного довічного грошового утримання у 50% суддівської винагороди збільшується на 20% суддівської винагороди, тобто по 2% за кожний із 10 повних років понад 20 років стажу, що у сукупності становить 70% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, визначивши розмір щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 із розрахунку 66% суддівської винагороди, фактично безпідставно не врахував повний стаж роботи судді, встановлений рішенням Вищої ради правосуддя, та неправильно застосував положення ч. 3 ст. 142 Закону №1402-VIII. 
Відповідно, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, застосувавши показник 66% при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 діяв у межах та у спосіб, визначений чинним законодавством, є такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження позивачем.
З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Харківській області щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 66% суддівської винагороди судді, яка працює на відповідній посаді, на підставі довідки Східного апеляційного господарського суду №08-36/003197 від 22.04.2025 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі статтею 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно з Рішенням ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Отже, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області перерахувати з 04.05.2025 ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці із розрахунку 70% від суддівської винагороди судді, визначеної у довідці Східного апеляційного господарського суду №08-36/003197 від 22.04.2025 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із загального стажу роботи судді, що має право на відставку - 30 років 10 місяців 3 дні.
Посилання апелянта на правомірність обрахунку позивачу довічного утримання колегія суддів вважає необґрунтованими з вище зазначених підстав.
Згідно з частиною 1 статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року по справі № 520/15063/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк