ЄУН 387/96/26
Номер провадження по справі 2/387/401/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 року       селище Добровеличківка

Добровеличківський районний суд Кіровоградської області у складі 
головуючого судді Солоненко Т.В.
із секретарем судового засідання Косюг І.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Добровеличківського районного суду Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, 
В С Т А Н О В И В : 
На розгляд Добровеличкіського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в розмірі 183 000,98 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що вона є власником карткового рахунку, відкритого в АТ КБ "ПриватБанк" за договором від 09.10.2013. В період з 25.02.2021 по 18.01.2022, через додаток Приват 24 позивачкою були здійснені транзакції з переказу власних грошових коштів на картку ПриватБанку, власником якої є ОСОБА_2 . Загальна сума перерахованих коштів склала 183 000, 98 грн. Позивачка стверджує, що будь-яких договірних відносин з відповідачем не має. При цьому, судовими рішеннями в справі №387/851/24 встановлено, що кошти, які є предметом даного позову не є коштами, сплаченими на користь відповідача за договором оперативного лізингу, укладеного між її чоловіком ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 . На адресу відповідача було скеровано вимогу про повернення отриманих від неї грошових коштів, як таких, що набуті ним без правової підстави, проте вимога відповідачем залишена без відповіді на виконання. Позивачка вважає, що означені грошові кошти, в силу положень 1212 ЦК України, набуті відповідачем без достатньої правової підстави, та відповідно до приписів ст. 1213 цього Кодексу підлягають поверненню. З урахуванням наведеного, з огляду на те, що відповідач в добровільному порядку відмовився повертати грошові кошти, позивачка звернулась до суду з даним позовом про примусове стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 183 000,38 грн .
У зв`язку із встановленими судом недоліками позовної заяви, що перешкоджали відкриттю провадження у справі, суд, ухвалою від 20.02.2026, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів постановив залишити без руху, встановивши позивачці спосіб та строк для усунення недоліків позовної заяви.
Заявою, що надійшла засобами поштового зв`язку 18.03.2026, позивачкою усунено недоліки позовної заяви. 
Суд, ухвалою від 23.03.2026, за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 387/96/26 за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 22.04.2026.
За наслідками судового засідання 22.04.2026 розгляд справи відкладено на 22.05.2026, про що судом 22.04.2026 постановлено відповідну ухвалу.
21.05.2026, через систему ЄСІТС "Електронний суд", від представника відповідача - адвоката Попович С.М. надійшов відзив на позовну заяву від 21.05.2026, в якому відповідач заперечує проти позову в повному обсязі. Суть заперечень зводиться до того, що перерахування коштів здійснювалось добровільно, систематично та протягом тривалого часу - з лютого 2021 року по січень 2022 року. Позивачці були відомі як особа отримувача коштів, так і підстави їх перерахування. Між сторонами існували домовленості щодо придбання та оформлення транспортного засобу, а також супутніх витрат, пов`язаних із його придбанням та користуванням. Грошові кошти перераховувались саме в межах таких домовленостей. Твердження позивачки про відсутність будь-яких підстав для отримання коштів не відповідає фактичним обставинам справи. У даному випадку правова підстава для отримання коштів існувала, а саме домовленість щодо придбання автомобіля та пов`язаних із цим витрат. Сам по собі факт перерахування коштів на банківську картку не свідчить про виникнення безпідставного збагачення. Крім того відповідач зауважує на тому, що позивачка звернулась до суду за збігом значного проміжку часу після здійснення переказів, що, на його переконання, свідчить про відсутність у момент здійснення платежів будь-яких заперечень щодо їх призначення. Також відповідач вказує на ту обставину, що позивачка добровільно перераховувала на його картковий рахунок грошові кошти, знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання з повернення коштів, а тому така поведінка позивачка є суперечливою та недобросовісною.
Судове засідання у визначену судом дату (22.05.2026) не відбулось у зв`язку з участю судді у тренінгу 22 травня 2026 року відповідно до наказу голови суду від 21.05.2026 № 45/К, що унеможливило проведення судового засідання у призначений час.
Судове засідання призначено на 16.06.2026, про що повідомлено сторін.
Позивачка на визначену судом дату (16.06.2026) в судове засідання не з`явилась. 11.06.2026, засобами поштового зв`язку, від позивачки надійшла заява від 05.06.2026 про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач правом участі в судовому засіданні також не скористався. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень R067191542140, R067191543537. Крім того, судова повістка направлена представнику відповідача - адвокату Попович С.В. до її електронного кабінету 27.05.2026 та доставлена 28.05.2026, про що відповідальним працівником суду складено довідку про доставку електронного документу.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
17.04.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 17.04.2020. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_5 » (а.с. 23). 
Позивачка ОСОБА_1 є власником карткового НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ), відкритого у АТ КБ "ПриватБанк".
В період з 25.02.2021 по 18.01.2022 з карткового рахунку, належного позивачці, були здійснені перекази на карту ПриватБанку через додаток Приват24, Одержувач: ОСОБА_2 в загальному розмірі 183 000,98 грн., а саме: 25.02.2021 - 6 800,00 грн.; 15.03.2021 - 8 904,52 грн.; 28.03.2021 - 8 894,47 грн.; 09.04.2021 - 8 914,57 грн.; 25.04.2021 - 8 904,52 грн.; 10.05.2021 - 8 904,52 грн.; 29.05.2021 - 8 904,52 грн.; 13.06.2021 - 8 904,52 грн.; 28.06.2021 - 8 904,52 грн.; 17.07.2021 - 8 904,52 грн.; 29.07.2021 - 8 904,52 грн.; 09.08.2021 - 8 904,52 грн.; 25.08.2021 - 8 904,52 грн.; 13.09.2021 - 8 904,52 грн.; 24.09.2021 - 5 025,13 грн.; 28.09.2021 - 3 879,40 грн.; 12.10.2021 - 7 638,19 грн.; 12.10.2021 - 1 266,33 грн.; 25.10.2021 - 5 527,61 грн.; 02.11.2021 - 3 376,88 грн.; 16.11.2021 - 5 829,15 грн.; 24.11.2021 - 3 075,38 грн.; 07.12.2021 - 1 020,10 грн.; 13.12.2021 - 4 020,10 грн.; 27.12.2021 - 10 050,25 грн.; 18.01.2022 - 6 733,67 грн., що підтверджується випискою АТ КБ "ПриватБанк" від 31.05.2024 №919U4HLKI6ULB1F0 (а.с. 8,9).
Позивачка вважає, що означені грошові кошти, в силу положень 1212 ЦК України, набуті відповідачем без достатньої правової підстави, та відповідно до приписів ст. 1213 цього Кодексу підлягають поверненню.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачка посилається на судові рішення у справі №387/851/24.
Судом вивчені судові рішення у справі №387/851/24, якими встановлено, що здійснення позивачем ( ОСОБА_3 ) лізингових платежів за договором оперативного лізингу від 25.02.2021 встановлено судовими рішеннями у цивільній справі № 512/160/23, проте розміру таких платежів не визначено. А надані позивачем ( ОСОБА_3 ) докази на підтвердження проведення відповідних платежів за вказаним договором не доводять вказаних обставин, і відповідно не стосується предмету спору. Так як за наданою копією виписки АБ «Приватбанк» неможливо ідентифікувати грошові кошти, так як платником вказаних коштів є не позивач ( ОСОБА_3 ) у справі, а ОСОБА_1 , не сторона у спірних правовідносинах. До того ж зміст копії виписки не визначає призначень платежу, що виключає можливість встановити підстави перерахування ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 грошових коштів за спірним договором, відсутність інших правовідносин сторін з огляду на пояснення сторони відповідача в апеляційному суді, що сторони між собою перебувають у родинних відносинах. За викладеного, поданими до суду доказами, позивачем ( ОСОБА_3 ) не доведено розміру здійснених лізингових платежів за договором оперативного лізингу від 25.02.2021 на користь відповідача ( ОСОБА_2 ) та правові підстави задоволення позовних вимог.
Як слідує з матеріалів даної справи, в листі від 22.09.2025, позивачкою ставиться перед відповідачем вимога про повернення безпідставно отриманих грошових коштів, перерахованих нею в період з 25.02.2021 по 18.01.2022 в загальному розмірі 183 000,98 грн (а.с. 10).
На підтвердження направлення відповідачу листа від 22.09.2029, позивачкою надано трекінг поштового відправлення АТ «Укрпошта» 6507808761628, відповідно до якого поштове відправлення вручено одержувачу 09.10.2025 за адресою: 27000 с-ще Добровеличківка, Україна (а.с.11).
Посилаючись на відмову відповідача в добровільному порядку повернути означені грошові кошти в розмірі 183 000,98 грн, позивачка просить суд стягнути їх у примусовому порядку.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).
Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_1 свідомо та добровільно на протязі тривалого часу, майже одного року )з 25.02.2021 ао 18.01.2022), регулярно перераховувала на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти, загальний розмір яких склав 183 000,98 грн, знаючи, що між сторонами відсутні зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів. У призначені платежу позивачка зазначала: «Переказ на карту ПриватБанку через додаток Приват24, Одержувач: ОСОБА_2 ». 
При таких обставинах суд вважає, що поведінка ОСОБА_1 щодо вимоги до ОСОБА_2 про повернення цих коштів є вочевидь є суперечливою та недобросовісною (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).
За таких обставин суд дійшов висновку, що вказані кошти не можуть бути стягнуті з ОСОБА_2 у порядку задоволення кондикційного позову.
Посилання ОСОБА_1 на наявність підстав для повернення ОСОБА_2 отриманих коштів не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону, а тому не підлягають до задоволення.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.
Згідно частин 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В зв`язку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати у справі покладаються на позивачку.
Керуючись ст.ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 223, 263-265, 273, 274, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В : 

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.
Витрати ОСОБА_1 зі сплати судового збору залишити за позивачкою.
Відомості про учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 22.06.2026

Суддя Таїсія СОЛОНЕНКО