г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області	

Справа № 197/1342/25
Номер провадження 2/213/939/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2026 року м. Кривий Ріг 

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого – судді Алексєєва О.В., за участі секретаря судового засідання – Бабейкіної Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
Позивач звернувся із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 18.02.2019 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 783430788, умови якого відповідачем не виконуються. 
28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, на підставі якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №783430788. 
03.01.2019 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №20190103, на підставі якого до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №783430788.
Просить стягнути з відповідача заборгованість за вищезазначеним кредитним договором у загальному розмірі 11 815,00 грн та сплачений судовий збір.

Стислий виклад заперечень відповідача.
Представник відповідача подав відзив на позов, згідно з яким позовні вимоги не визнає. Зазначив, що розрахунок заборгованості, складений представником позивача, фактично не містить жодного розрахунку заборгованості за кредитним договором у розумінні визначення її структури, періодів нарахування та підстав виникнення. Розрахунок складений за період з 20.11.2019 по 31.10.2025 і у ньому відображено виключно суми відступленої грошової вимоги від ТОВ «Таліон Плюс» до позивача станом на останній день кожного місяця. Таким чином, ані позовна заява, ані додані до неї докази не містять належного обґрунтування та підтвердження того, що заявлена до стягнення заборгованість виникла саме з кредитного договору, укладеного між відповідачем та первісним кредитором. Відповідач заперечує як наявність будь-якої заборгованості, так і сам факт укладення такого договору. З посиланням на статті 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» зазначає, що електронний документ вважається створеним лише після накладення електронного підпису, а його оригіналом є електронний примірник з усіма обов`язковими реквізитами, включаючи підпис автора або підпис, прирівняний до власноручного. Відсутність належного та допустимого доказу існування кредитного договору саме у формі, передбаченій законодавством та обов`язковими нормативними актами Національного банку України, свідчить про недоведеність ключової обставини, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог. Крім того, позивачем не доведено факт надання кредитних коштів у користування. Також представник відповідача зазначає, що договори факторингу, на які посилається позивач, укладені до моменту укладення кредитного договору від 18.02.2019. Тому на момент укладення договорів факторингу відповідне право вимоги об`єктивно не існувало. Крім того, відповідач не отримував жодного письмового повідомлення про відступлення права вимоги.
Просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідь на відзив.
Представник позивача подав відповідь на відзив. Посилається на те, що позивачем належними доказами доведено факт укладення кредитного договору між первісним кредитором та відповідачем в електронній формі, обґрунтовано розмір заборгованості за цим договором, отримання відповідачем кредитних коштів, а відповідач намагається уникнути виконання взятих на себе зобов`язань. Вважає, що наданими доказами підтверджено набуття позивачем права вимоги до відповідача. Крім того, якщо відповідач з будь-яких підстав не отримав повідомлення про відступлення права вимоги, він не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання зі сплати кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора.

Додаткові пояснення сторін.
У додаткових поясненнях, що надійшли до суду 18.05.2026, представник відповідача зазначає, що за відсутності належних і допустимих доказів існування між відповідачем та первинним кредитором кредитних правовідносин неможливо встановити факт виникнення зобов`язання відповідача ні перед первісним кредитором, ні перед позивачем. Відповідач заперечує як факт укладення договору, так і факт отримання грошових коштів від первісного кредитора. Проте, якщо б відповідачем було укладено кредитний договір, вимоги про стягнення процентів у розмірі 6 815,00 грн є необґрунтованими. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору зобов`язанням позичальника є обов`язок повернути кредит у розмірі 5 000,00 грн та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно з п. 1.4. договору за процентною ставкою – 0,01%. Строк кредитування – 30 днів, умовами договору передбачена сплата процентів у розмірі 15,00 грн. Тому заявлений позивачем розмір процентів є неправомірним. 
У додаткових поясненнях від 19.05.2026 представник відповідача стверджує, що наданий представником позивача на виконання вимог ухвали від 21.04.2026 документ не відповідає вимогам до оригіналу електронного документу. Крім того, зазначає, що позивачем не доведено, що проміжний кредитор ТОВ «Таліон Плюс», а в подальшому і позивач, здійснили фінансування згідно з реєстрами прав вимог, а оплата здійснена саме щодо тих вимог, які передавалися разом з вимогами до відповідача.
20.05.2026 позивач подав додаткові пояснення, де посилається, зокрема, на те, що сторони кредитного договору узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк, умови кредитування та нарахування відсотків у зв`язку з простроченням повернення кредитних коштів, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору. Заборгованість нараховано відповідно до умов договору та додатків до нього. Укладений відповідачем договір не містить несправедливих умов.

Процесуальні дії у справі.
18.02.2026 позовна заява, передана за підсудністю, надійшла до суду.
20.02.2026 позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
20.03.2026 продовжено строк для подання відзиву.
17.04.2026 витребувано докази.
21.04.2026 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.
21.04.2026 витребувано докази.
Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.
Заяви, клопотання.
На виконання вимог ухвали від 21.04.2026 про витребування оригіналу електронного договору позивач надав заяву від 19.05.2026, згідно з якою зазначає, що у разі надсилання електронного документа кільком адресатам або у разі його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожен електронний примірник вважається оригіналом електронного документа (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Тому якщо створюється електронний документ на комп`ютері чи ноутбуці, а потім зберігається на інший носій (флеш-накопичувач, картка, диск), то збережений примірник буде оригіналом електронного документа. Ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Тому позивач надає оригінал договору у форматі PDF.
28.05.2026 на адресу суду надійшла заява представника відповідача, згідно з якою він заперечує проти долучення наданих позивачем доказів, а саме: платіжного доручення. Заперечення аргументовано тим, що такі докази подані позивачем з порушенням передбаченого для подання доказів строку та без обґрунтування причини пропуску такого строку. Крім того, позивачем не доведено, що цей документ сформований саме банківською установою, а не створений у довільній формі самим кредитодавцем або іншою особою.
У заяві, яка надійшла до суду 07.06.2026, представник відповідача просить залишити позов без розгляду у зв`язку з тим, що позивач, на думку сторони відповідача, не виконав вимоги ухвали про витребування доказів. 
Сторони в судове засідання не викликалися.
Фіксування судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалося.

Фактичні обставини, встановлені судом.
18.02.2019 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) укладено електронний договір № 783430788, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 5 000,00 грн.
Згідно з п. 1.2, 1.3 договору строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 30 днів. Кредит надається строком на 30 днів.
Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 0,01 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п.1.3 договору (п.1.4 договору).
Згідно з п.п. 2.2.1.3 договору позичальник має право звернутися до товариства з проханням про продовження строку надання кредиту та/або реструктуризації зобов`язань за договором.
За умовами договору (п.4.2) у разі користування позичальником кредитом понад встановлений п.1.3 договору або додатковими угодами до нього зобов`язання позичальника за договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом. При цьому, якщо встановлена п.1.4 договору процентна ставка менше 1,7 % за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів за процентною ставкою, визначеною п.1.4, 1.5 договору, скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом – 1,7 % за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладення договору і до дня повного повернення кредиту. Таким чином, зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом в розмірі 1,7 % розповсюджується на весь період фактичного користування кредитом з моменту укладення договору (за умови врахування сплачених позичальником сум процентів) до моменту завершення строку, встановленого п.1.3 договору.
Відповідно до п.4.3 договору сторони погоджуються, що проценти, нараховані згідно з п.4.2 договору після закінчення строку кредиту, визначеного в п.1.3 договору, є процентами, що нараховуються за понадстрокове користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України.
Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який було відправлено відповідачу на номер його мобільного телефону, зазначений у заявці на отримання грошових коштів у кредит, 18.02.2019 в ІТС ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
28.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (фактор) укладено договір факторингу № 28/1118-01.
Пунктом 2.1. договору факторингу передбачено, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.
Відповідно до п.п. 1.3. договору факторингу право вимоги – права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Відповідно до п. 4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог.
Таким чином, договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 встановлено, що предметом відступлення за ним є в тому числі вимоги, як і виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до п. 1.5. договору факторингу реєстр прав вимоги – означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за договором.
Форма цього реєстру наведена в додатку №1 до договору.
03.01.2019 між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №20190103, за умовами якого клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п. 4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог. 
Згідно з витягом з реєстру прав вимоги № 6 від 20.11.2019 ТОВ «ФК «ЄАПБ» відступлено право вимоги за договором №783430788.
Відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованість за договором №783430788 становить 11 815,00 грн (основна сума боргу – 5 000,00 грн; заборгованість за відсотками – 6 815,00 грн).

Зміст спірних правовідносин.
Встановленим обставинам відповідають правовідносини із зобов`язань за кредитним договором та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань.
Норми права, які застосовує суд.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У відповідності до ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). 
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до пункту 6 частини 1 цієї статті Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор – алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 3-6, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. 
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно з ч.13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.
Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.11.2018 в справі №243/11704/15-ц.
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані – це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних – фізична особа, фізична особа, персональні дані якої обробляються; згода суб`єкта персональних даних – добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.
Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч.5, 6 ст.6 Закону України «Про захист персональних даних»).
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Висновок суду.
Судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення відповідачем кредитного договору з позивачем.
Разом з тим судом надано оцінку доводам відповідача та його представника щодо непідтвердження позивачем укладення договору саме відповідачем.
При цьому враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12.06.2023 у справі № 263/3470/20.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договір, укладення якого не визнає відповідач, укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надіслано відповідачу на його фінансовий номер.
Суд зазначає, що відповідачем не спростовано, що номер телефону, зазначений у заявці на отримання грошових коштів, є його фінансовим номером. 
Відповідач на вебсайті фінансової установи подав заявку на отримання кредиту та за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання грошових коштів, після чого позивач надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на зазначений ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-повідомлення, який відповідач використав для підтвердження підписання договору.
Відповідач був повністю ознайомлений з умовами договору до його підписання, інформаційно-комунікаційна система побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу.
Без здійснення зазначених дій відповідачем кредитний договір не міг бути укладеним, цей правочин відповідно до Закону за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09.09.2020 у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20).
ОСОБА_1 не доведено, що ним не укладався кредитний договір № 783430788. У відзиві містяться доводи лише про те, що позивачем не доведено укладення договору відповідачем, проте доказів на спростування аргументів позивача не надано. 
Суд зазначає, що без введення позичальником відповідних даних, без здійснення його верифікації, без передання ним та отримання фінансовою установою персональних даних з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим. 
Відповідачем не підтверджено неправильне зазначення у договорі анкетних даних ОСОБА_1 , його номерів зв`язку, адресу електронної пошти, місця проживання, банківських реквізитів.
Доказів того, що персональні дані відповідача (дані паспорта громадянина України, картки фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки, на яку позивачем здійснювалося перерахування грошових коштів, номери телефонів, адреси місця проживання, адреса електронної пошти) були використані товариством для укладення договору від його імені, відповідачем до суду не надані, як і не надано доказів того, що ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення стосовно нього шахрайських дій чи оскарження правомірності укладеного договору. Враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку і він мав можливість представити суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору. Зважаючи на це, доводи відповідача про те, що позивач не надав доказів на підтвердження отримання одноразового ідентифікатора та використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, спростовуються матеріалами справи, а невизнання самим відповідачем факту використання такого ідентифікатора не обґрунтоване відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів.
Тому суд вважає, що відповідачем не спростовано факт підписання кредитного договору, не доведено, що електронний правочин вчинено не ним, а іншою невстановленою особою.
Крім того, суд зазначає, що аргументи відзиву мають суперечливий характер: відповідач не визнає підписання договору одноразовим ідентифікатором. Водночас заперечує надану позивачем редакцію договору та ставить під сумнів цілісність документа.
З огляду на викладене суд вважає, що позивачем підтверджено укладення відповідачем з позивачем кредитного договору та підписання відповідачем одноразовим ідентифікатором, що відповідачем не спростовано.
Заперечення проти наданої редакції договору та сумніви у цілісності документа суд сприймає як посилання відповідача на можливість зміни змісту договору у наданому примірнику.
При цьому такі посилання суд не бере до уваги за відсутності обґрунтованих сумнівів у відповідності наданого позивачем примірника договору підписаному відповідачем примірнику. 
Відповідач не надає власного примірника договору. 
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», зокрема одноразовим ідентифікатором, є оригіналом такого документа.
ОСОБА_1 та його представником не зазначено причину ненадання або відсутності у нього такого примірника, як і які саме умови договору можуть бути змінені із зазначенням конкретних невідповідностей, що викликають у них сумнів у достовірності доказів. При цьому у суду відсутні сумніви у достовірності наданих доказів.
Також суд бере до уваги висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі 234/7160/20, від 18.06.2021 у справі № 234/8079/20, згідно з якими не є порушенням норм процесуального права недослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу.
Тому суд вважає такі твердження представника відповідача неаргументованими та не бере їх до уваги.
Надані позивачем та первісним кредитором примірники договору містять обов`язкові реквізити, докази зміни змісту цього договору відповідачем та його представником не надано, наявність обґрунтованих сумнівів у змісті договору та відповідності його підписаному примірнику не доведено, тому суд на підставі ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» та ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вважає такі докази оригіналами електронних договорів.
Суд вважає також доведеним факт надання позивачем кредитних коштів відповідачу з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Закон України «Про електронну комерцію» є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому доказами отримання позичальником кредитних коштів можуть бути документи, визначені ч. 3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію».
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 12.06.2023 у справі № 263/3470/20.
Таким чином, відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів не є підставою для висновку про невиконання умов договору кредитодавцем та неотримання позичальником грошових коштів за кредитним договором.
Позивачем на підтвердження факту перерахування позивачем грошових коштів на рахунок відповідача надано платіжне доручення № eef26b8b-37c5-4629-9a80-2adcba7c1af5. Зазначений документ дає можливість ідентифікувати розмір наданого кредиту, реквізити платіжної картки, дату зарахування коштів, номер кредитного договору, ім`я отримувача, найменування платника тощо.
Відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні грошові кошти не були зараховані на його картковий рахунок. На спростування тверджень позивача не надано виписку з клієнтського рахунку, яка може містити відомості про рух коштів на його рахунку.
Отже, судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення відповідачем кредитного договору з позивачем та отримання ним кредитних коштів, що відповідачем та його представником не спростовано.
Водночас суд враховує посилання представника відповідача на відсутність належного розрахунку заборгованості. 
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості.
Визначаючи розмір заборгованості, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази, зокрема розрахунок заборгованості, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково – зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок – це процесуальний обов`язок суду.
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23.
Позивач на підтвердження наявної суми заборгованості обґрунтований розрахунок боргу не надав. До позову додано витяг з реєстру боржників від 20.11.2019 та розрахунок заборгованості, складений позивачем, який свідчить лише про те, що з дати підписання реєстру боржників від 20.11.2019 позивачем не здійснювалися нарахування за кредитом. 
Відсутність детального розрахунку позбавляє суд можливості пересвідчитися у наявності заборгованості та розмірах такої заборгованості, правомірності нарахування процентів, перевірити правильність такого нарахування, зокрема розмір нарахованих процентів, період такого нарахування, розмір застосованої процентної ставки, на яку суму кредиту нараховувалися проценти, здійснення позичальником платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитом та сплати процентів, початкову дату виникнення заборгованості, а також надати оцінку твердженням представника відповідача про нарахування процентів за користування кредитом понад передбачений договором строк кредитування. Крім того, відсутність розрахунків попередніх кредиторів унеможливлює встановлення факту, ким саме нарахована заборгованість.
При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, первісний кредитор повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит та наявності і розміру заборгованості.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Реєстр боржників від 20.11.2019 за договором факторингу лише констатує розмір заборгованості, проте не розкриває механізм її виникнення та нарахування.
Тому суд не може перевірити правильність нарахувань та у разі виявлення порушень при нарахуванні провести свій розрахунок.
Викладене свідчить про те, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів наявності та розміру заборгованості.
Таким чином, позивачем не доведено порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.
Крім того, судом надано оцінку аргументам представника щодо непідтвердження набуття позивачем права вимоги.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Таким чином, укладаючи відповідний договір факторингу сторони у договорі визначають конкретний перелік зобов`язань, право вимоги за якими переходять до нового кредитора.
З метою визначення переліку таких зобов`язань сторони складають та погоджують відповідний реєстр, який є документальним підтвердженням переходу права вимоги за відчужуваними договорами.
До позову додано копії договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», договору факторингу №20190103 від 03.01.2019, укладеного між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Таліон Плюс», витяг з реєстру прав вимоги № 6 від 20.11.2019 року до договору факторингу №20190103. Витяг містить дані боржника, ідентифікуючі ознаки кредитного договору, суму та складові заборгованості, що відступається.
Проте позивачем не додано копію реєстру прав вимоги/витягу з нього до договору факторингу № 28/1118-01 з інформацією про боржника, кредитний договір, розмір та складові заборгованості на підтвердження факту набуття ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги за договором №783430788 від 18.02.2019.
При цьому пунктом 4.1 договору факторингу № 28/1118-01 передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог.
Доказів переходу до ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги за договором №783430788 (а саме: реєстру прав вимоги) позивачем не надано.
Договір №783430788 укладено 18.02.2019, договір факторингу №20190103 – 03.01.2019, доказів дати набуття ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги за договором №783430788 матеріали справи також не містять.
Відсутність такого реєстру прав вимоги також позбавляє суд можливості перевірити обсяг відступлених вимог – розмір заборгованості.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У пункті 3 частини 2 статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не надано беззаперечних доказів на підтвердження позовних вимог, а обставини, на які посилається позивач як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження при розгляді справи.
Інші наведені сторонами доводи в обґрунтування своїх вимог та заперечень не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.
На підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 81, 89, ч.1 ст.141, 263, 265, 274-279 ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В :
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач – ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», юридична адреса: вул. Симона Петлюри, буд. 30, м. Київ, код ЄДРПОУ 35625014.
Відповідач – ОСОБА_1 , адреса реєстрації:  АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Представник відповідача – ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Дата складення повного судового рішення – 01.07.2026.

Суддя О.В. Алексєєв