ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 640/31619/20
адміністративне провадження № К/990/3541/26 № К/990/4185/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом  ОСОБА_1 
до Міністерства оборони України, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
за касаційними скаргами  ОСОБА_1 , Міністерства оборони України
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року (прийняте суддею-доповідачем Ланкевичем А.З.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року (ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Безименної Н.В., суддів: Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.),
У С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог
1. У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач, Міноборони), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - третя особа), в якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї померлого військовослужбовця Збройних Сил України, солдата ОСОБА_2 , викладене у пункті 3 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №167 від 30 листопада 2019 року;
зобов`язати відповідача призначити та виплатити членам сім`ї померлого військовослужбовця Збройних Сил України, солдата ОСОБА_2 , передбачену статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті) військовослужбовця у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідачем протиправно відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з підстав перебування померлого солдата у стані алкогольного сп`яніння, оскільки смерть солдата не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного сп`яніння, а є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Вважаючи у зв`язку із цим свої конституційні права та гарантії на належний соціальний захист порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум в частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , батьку померлого військовослужбовця Збройних Сил України, солдата ОСОБА_2 , викладене у пункті 3 Протоколу засідання комісії від 30 листопада 2019 року №167. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 передбачену статтею 16 Закону №2011-XII частину одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму (половину від 500), встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі (смерті) солдата військової служби за контрактом ОСОБА_2 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
4. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що смерть солдата ОСОБА_2 настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, а не в результаті вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, що мали своїм наслідком його смерть, тому відмова у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги є протиправною. При цьому визначаючи розмір належної виплати, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірний випадок підпадає під регулювання пункту 2 частини другої статті 16 Закону №2011-XII, у зв`язку з чим одноразова грошова допомога підлягає обчисленню у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому настала смерть.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 
5. Не погоджуючись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій,  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат - Козачук Михайло Васильович, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року в частині визначення розміру одноразової грошової допомоги на основі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі (смерті) солдата військової служби за контрактом ОСОБА_2 і ухвалити в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 передбачену статтею 16 Закону №2011-XII частину одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму (половину від 500), встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата. 
6. На обґрунтування касаційної скарги позивач зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статей 3, 8, 17, 46 Конституції України, пункту «а» частини першої статті 16-2 Закону №2011-XII, пункту 5 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975).
7. Позивач зазначає, що Закон №2011-XII не конкретизує, який прожитковий мінімум станом на 1 січня якого року повинен застосовуватися під час обрахунку одноразової грошової допомоги. Крім того, позивач вважає, що суд помилково застосував положення Порядку №975, який є підзаконним актом і не може встановлювати базу для розрахунку допомоги, а лише визначає механізм її виплати. Це порушує ієрархію нормативно-правових актів, визначену Законом України «Про правотворчу діяльність» від 24 серпня 2023 року №3354-IX (далі - Закон №3354-IX).
8. В такому випадку, оскільки закон містить нечітку норму, позивач вважає, що суд мав застосувати аналогію закону, а саме статтю 99 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII. Ця норма регулює аналогічні правовідносини та чітко вказує, що розрахунок здійснюється за прожитковим мінімумом на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату, оскільки через протиправну відмову Міністерства оборони України та тривалий судовий розгляд (майже 8 років) сума допомоги знецінилася у 1,9 разів. Розрахунок за нормативами 2018 року у 2026 році позбавляє позивача реального соціального захисту.
9. Позивач також вказує на необхідність відступлення від висновків, сформованих у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі №465/1980/18, від 29 червня 2022 року у справі №640/6477/19, від 02 серпня 2022 року у справі №1340/3915/18, від 10 травня 2023 року у справі №640/5320/19 у зв`язку з тим, що зазначені висновки не враховують, що застосування Порядку №975 суперечить принципу ієрархії нормативно-правових актів, а тривалий розгляд справи через вину держави призводить до несправедливого знецінення виплат.
10. Скаржник просить Верховний Суд сформувати новий уніфікований висновок щодо застосування положень статті 16-2 Закону №2011-XII в контексті застосування при розрахунку одноразової грошової допомоги прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату (за аналогією із законодавством про Національну поліцію), а не на рік смерті військовослужбовця, особливо у випадках тривалого судового спору, спричиненого протиправними діями органу влади. 
11. Не погодившись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, Міністерство оборони України посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
12. На обґрунтування касаційної скарги Міністерство оборони України зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій неправильно застосували положення пункту «б» пункту 1 статті 16-4 Закону №2011-ХІІ, пунктів 10, 19 Порядку №975 та порушили положення статті 242 КАС України.
13. На переконання Міністерства оборони України, суди попередніх інстанцій не врахували положення статті 16-4 Закону №2011-ХІІ, згідно з якими одноразова грошова допомога не призначається, якщо смерть військовослужбовця є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння.
14. Міністерство оборони України не погоджується з висновком судів про те, що смерть не є наслідком перебування у стані алкогольного сп`яніння через відсутність активних дій військовослужбовця. Скаржник посилається на висновок судово-медичного експерта №161 від 03 липня 2018 року, згідно з яким на момент смерті військовослужбовець перебував у стані алкогольного сп`яніння.
15. Міністерство оборони України зазначає, що його позиція повністю збігається з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №760/9519/17, у якому зазначено, що смерть військовослужбовця у період виконання ним обов`язків військової служби, була наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного сп`яніння, є підставою для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
16. Касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Суду 22 січня 2026 року.
17. Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року, витребувано адміністративну справу та запропоновано учасникам справи надати відзив на касаційну скаргу.
18. Касаційна скарга Міністерства оборони України надійшла до Суду 28 січня 2026 року.
19. Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року та запропоновано учасникам справи надати відзив на касаційну скаргу.
20. Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 03 червня 2026 року.
21. При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи інших клопотань заявлено не було.
Позиція інших учасників справи
22. Від третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 - надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено про відсутність підстав для її задоволення. Третя особа, зокрема, вказує на відсутність підстав для призначення спірної виплати, оскільки, на її переконання, смерть військовослужбовця настала за обставин перебування у стані алкогольного сп`яніння, що відповідно до статті 16-4 Закону №2011-XII виключає право на отримання одноразової грошової допомоги.
23. Крім того, третя особа заперечує проти доводів касаційної скарги щодо визначення розрахункової величини прожиткового мінімуму, зазначаючи, що розмір допомоги підлягає обчисленню виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня календарного року, в якому настала смерть військовослужбовця. Зазначене, за твердженням ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає вимогам чинного законодавства та положенням Порядку №975, який конкретизує механізм реалізації відповідних норм Закону №2011-XII, а тому доводи позивача щодо застосування прожиткового мінімуму станом на інший період є безпідставними. При цьому третя особа також наголошує, що норми Порядку №975 є чинними, у встановленому законом порядку не визнані протиправними чи нечинними, а відтак підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
24. Суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановили, що позивач є батьком, а ОСОБА_3 - матір`ю загиблого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 30 листопада 2001 року серії НОМЕР_1 .
25.  ОСОБА_2 проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, був курсантом 1 курсу факультету протиповітряної оборони Сухопутних військ та, згідно зі свідоцтвом про смерть від 04 липня 2018 року серії НОМЕР_2 , виданого Липоводолинським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Сумській області, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та виключений зі списків особового складу університету, усіх видів забезпечення відповідно до наказу начальника Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба від 12 вересня 2018 року №237.
26. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 від 03 липня 2018 року №161, причиною його смерті визначено «Кардіоміопатія не уточнена».
27. Наказом начальника Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба від 03 серпня 2018 року №1381 «Про результати розслідування за фактом смерті курсанта 614 навчальної групи солдата в/с ОСОБА_2 » встановлено, що солдат ОСОБА_2 помер внаслідок захворювання на гостру серцево-судинну недостатність та кардіоміопатію не уточнену.
28. Згідно з витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону щодо встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців від 14 серпня 2018 року №323, причиною смерті стало захворювання - «Кардіоміопатія не уточнена», яке призвело до смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , - так, пов`язане з проходженням військової служби.
29. Для отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 позивач та його дружина ОСОБА_3 звернулися із відповідними заявами та необхідними документами до ІНФОРМАЦІЯ_1 , який передав матеріали до Міністерства оборони України. За результатами їх розгляду, відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 30 листопада 2019 року №167, затвердженого т.в.о. Міністра оборони України 06 грудня 2019 року, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки на час смерті він перебував у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджено висновком судово-медичної експертизи від 03 липня 2018 року №161 Роменського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи.
30. Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
31. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
32. Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
33. Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
34. Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме - бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
35. Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року відповідають, а викладені у касаційних скаргах доводи є необґрунтованими з огляду на таке.
36. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
37. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
38. Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
39. Верховний Суд враховує, що право на соціальний захист має також міжнародно-правовий вимір. Відповідно до статті 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року (International Covenant on Economic, Social and Cultural Rights) держави-учасниці визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування. Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ETS №163 (European Social Charter (revised)), у частині I проголошує, зокрема, право працівників та осіб, які перебувають на їхньому утриманні, на соціальне забезпечення (пункт 12), а також право сім`ї як основного осередку суспільства на належний соціальний, правовий та економічний захист (п.16). Україна ратифікувала цю Хартію Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V та взяла на себе зобов`язання, зокрема, за частиною І та пунктами 3, 4 статті 12 і статтею 16 частини II Хартії. З огляду на це положення національного законодавства, які встановлюють обмеження доступу до гарантованої державою соціальної виплати, мають застосовуватися лише за наявності належних і достатніх доказів передбаченої законом підстави для відмови.
40. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
41. Водночас основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом №2011-ХІІ, у статті 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
42. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону №2011-ХІІ його дія поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
43. Відповідно до статті 41 Закону № 2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-XII.
44. Згідно із частинами першою, другою статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. 
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.
45. Статтею 16-1 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час смерті військовослужбовця) передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
46. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:
загибелі (смерті) військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби) під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби;
смерті військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби), що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби;
загибелі (смерті) військовослужбовця строкової військової служби, військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.
47. Відповідно до статті 16-3 вищезазначеного Закону одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.
48. Згідно зі статтею 16-4 Закону № 2011-ХІІ призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:
а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
49. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).
50. Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;
у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
51. Пунктом 4 Порядку № 975 передбачено, що одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, якщо смерть настала:
1) під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби;
2) у період проходження військовослужбовцем військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби;
3) під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві військовослужбовцем строкової служби, військовозобов`язаним та резервістом, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори.
52. Призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
53. Призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком:
вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння;
навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги (пункти 12, 13, 19 Порядку № 975).
54. З огляду на вищевказані положення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті) військовослужбовця є гарантованою державою виплатою, яка виплачується у встановлених законом випадках.
55. Разом з тим, така виплата не здійснюється, якщо загибель (смерть) є наслідком вчинення військовослужбовцем злочину, адміністративного правопорушення, дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або у разі навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом).
56. Крім того, колегія суддів вказує, що встановлений пунктом 10 Порядку № 975 обов`язок членів сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого) військовослужбовця подати необхідний перелік документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги є обов`язковою умовою для призначення такої допомоги і ґрунтується на необхідності перевірки уповноваженим органом відсутності обмежень, встановлених у статті 16-4 Закону №2011-XII (зокрема, коли смерть є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких члени сім`ї померлого, батьки, утриманці позбавляються права на отримання одноразової грошової допомоги.
57. Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 26 червня 2018 року у справі №487/4401/16-а, від 12 липня 2019 року у справі №0840/2850/18, від 27 травня 2021 року у справі № 520/9807/2020 та від 18 березня 2024 року у справі № 120/13997/21-а.
58. З огляду на це, колегія суддів зазначає, що відомості, які зазначені, зокрема, у постанові військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку смерті військовослужбовця та інші документи, що свідчать про причини та обставини смерті військовослужбовця, мають важливе значення і є вирішальними для органу, що приймає рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, на якого покладено обов`язок перевірити, чи не настала смерть військовослужбовця за обставин, що виключають можливість призначення та виплаті одноразової грошової допомоги, перелік яких визначений у статті 16-4 Закону №2011-XII.
59. При цьому передбачене пунктом «б» частини першої статті 16-4 Закону №2011-ХІІ та пунктом 19 Порядку №975 обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги пов`язане не з формальним встановленням стану алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння у військовослужбовця, а з доведеністю того, що смерть настала саме як наслідок поведінки особи у такому стані.
60. Тому для застосування зазначених положень вирішальне значення має встановлення об`єктивного причинно-наслідкового зв`язку між станом сп`яніння, поведінкою військовослужбовця та настанням смерті, що повинно підтверджуватися належними та допустимими доказами у їх сукупності.
61. Сам по собі факт перебування особи у стані алкогольного сп`яніння на момент смерті без встановлення причинно-наслідкового зв`язку між таким станом, конкретними діями особи та настанням смерті не є достатньою та самостійною підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.
62. Інше тлумачення означало б розширення встановлених законом обмежень права на соціальний захист членів сім`ї військовослужбовця та суперечило б принципу правової визначеності.
63. Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №802/1869/17-а, від 04 березня 2020 року у справі №813/2071/17, від 12 листопада 2020 року у справі № 186/1129/16-а, від 15 червня 2022 року у справі № 826/4813/18, від 29 червня 2022 року у справі №640/6477/19 та від 09 вересня 2025 року у справі № 240/5502/24.
64. Такий підхід узгоджується з принципом правової визначеності як складовою верховенства права. У Доповіді Європейської комісії «За демократію через право» (Венеційської комісії) «Верховенство права», CDL-AD(2011)003rev, схваленій на 86-му пленарному засіданні 25- 26 березня 2011 року (Report on the Rule of Law), зазначено, що принцип правової визначеності вимагає передбачуваного та послідовного застосування правових норм, а також їх достатньої чіткості й точності з метою забезпечення передбачуваності правовідносин (пункти 44, 46). Тому обмеження права на одноразову грошову допомогу не можуть застосовуватися розширено або на підставі припущення про причинний зв`язок між станом алкогольного сп`яніння та смертю військовослужбовця.
65. Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_2 проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України та був курсантом 1 курсу факультету протиповітряної оборони Сухопутних військ Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба.
66.  ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .
67. Суди встановили, що відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 03 липня 2018 року №161 причиною смерті ОСОБА_2 визначено «Кардіоміопатія не уточнена».
68. Також наказом начальника Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба від 03 серпня 2018 року №1381 «Про результати розслідування за фактом смерті курсанта 614 навчальної групи солдата в/с ОСОБА_2 » встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок гострої серцево-судинної недостатності та кардіоміопатії не уточненої.
69. Крім того, витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону від 14 серпня 2018 року №323 встановлено, що захворювання «Кардіоміопатія не уточнена», яке призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з проходженням військової служби.
70. Разом з тим судами встановлено, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №161 від 03 липня 2018 року при судово-токсикологічному дослідженні крові та сечі ОСОБА_2 виявлено етиловий спирт у концентрації: в крові - 0,74 проміле, в сечі - 0,92 проміле, що відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння.
71. Водночас ані лікарське свідоцтво про смерть, ані матеріали службового розслідування, ані постанова військово-лікарської комісії не містять висновку про те, що безпосередньою причиною смерті ОСОБА_2 стало алкогольне сп`яніння або дії, вчинені ним у такому стані.
72. Навпаки, судами встановлено, що причиною смерті ОСОБА_2 було захворювання - «Кардіоміопатія не уточнена», яке визнано таким, що пов`язане з проходженням військової служби.
73. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між станом алкогольного сп`яніння ОСОБА_2 та настанням його смерті.
74. Звертаючись з касаційною скаргою, Міністерство оборони України зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення пункту «б» частини першої статті 16-4 Закону №2011-ХІІ, оскільки, на переконання скаржника, встановлений у справі факт перебування військовослужбовця у стані алкогольного сп`яніння на момент смерті є достатньою підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.
75. Водночас колегія суддів не погоджується з наведеними доводами касаційної скарги Міноборони та вважає їх необґрунтованими, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень пункту «б» частини першої статті 16-4 Закону №2011-ХІІ та фактично зводяться до ототожнення самого факту перебування військовослужбовця у стані алкогольного сп`яніння з наявністю передбачених законом підстав для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.
76. Так, відповідно до пункту «б» частини першої статті 16-4 Закону №2011-ХІІ та пункту 19 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються у разі, якщо смерть військовослужбовця є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння.
77. Водночас Верховний Суд вважає, що положення статті 16-4 Закону № 2011-ХІІ та пункту 19 Порядку №975 слід застосовувати з урахуванням того, що одноразова грошова допомога є гарантованою державою соціальною виплатою членам сім`ї загиблого або померлого військовослужбовця, а тому обмеження права на її отримання мають тлумачитися не розширено, а відповідно до їхньої мети та за умови встановлення всіх юридично значущих обставин. Сам факт виявлення в організмі військовослужбовця етилового спирту не є самостійною та автоматичною підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги. 
78. Юридичне значення для вирішення спору має не сам стан алкогольного сп`яніння, а наявність причинно-наслідкового зв`язку між таким станом, конкретними діями самого військовослужбовця та настанням його смерті. Такий причинний зв`язок не може презюмуватися лише з огляду на показник концентрації алкоголю в крові або інших біологічних рідинах на момент смерті, оскільки останній має бути встановлений на підставі належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів у їх сукупності. Аналогічні правові підходи є сталими та неодноразово застосованими Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04 березня 2020 року у справі №813/2071/17, від 12 листопада 2020 року у справі №186/1129/16-а, від 29 червня 2022 року у справі №640/6477/19, від 09 вересня 2025 року у справі №240/5502/24.
79. Саме з урахуванням наведеного Суд застосовує статтю 16-4 Закону №2011-ХІІ у взаємозв`язку із загальними положеннями статті 16 цього Закону та виходить з того, що відмова у призначенні одноразової грошової допомоги є правомірною лише тоді, коли компетентним органом встановлено, що смерть військовослужбовця перебуває у прямому причинному зв`язку з його діями у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або з безпосереднім медичним впливом такого стану на організм. 
80. Таким чином, Суд вказує, що передбачене статтею 16-4 Закону №2011-ХІІ та пунктом 19 Порядку №975 обмеження може застосовуватися у двох видах фактичних обставин. Перший випадок стосується ситуацій, коли смерть настала внаслідок активних дій (поведінки) самого військовослужбовця у стані сп`яніння, зокрема самовільного залишення місця служби, вчинення небезпечних дій під впливом алкоголю або іншої поведінки, яка у причинному зв`язку призвела до смерті. У такому разі необхідно встановити факт перебування особи у стані сп`яніння, конкретні дії, вчинені у такому стані, та причинний зв`язок між цими діями і смертю. Такий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 22 травня 2018 року у справі №760/9519/17 та від 18 серпня 2022 року у справі №640/14940/19.
Другий випадок охоплює ситуації, коли смерть є безпосереднім наслідком алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або патологічного стану, прямо зумовленого таким впливом на організм, зокрема гострого алкогольного або наркотичного отруєння, алкогольної коми або інших безпосередніх медичних наслідків вживання відповідних речовин. Для відмови у призначенні допомоги у такому разі має бути підтверджено належними та допустимими доказами, що саме вживання відповідних речовин чи наслідки зазначених дій стали безпосередньою медичною причиною смерті. Такий підхід узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 березня 2024 року у справі №120/13997/21-а.
81. Водночас у випадках, коли смерть військовослужбовця настала внаслідок протиправних дій іншої особи, порушення іншою особою правил поводження зі зброєю, пострілу іншого військовослужбовця, бойового ураження в зоні бойових дій або інших незалежних від самого військовослужбовця обставин, то сам по собі факт перебування загиблого у стані сп`яніння не є достатнім для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги. У такому разі необхідним є доведення Міністерством оборони України того, що саме поведінка загиблого перебувала у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті та була її юридично значущою причиною, а не лише супутньою обставиною відповідної події. 
82. При цьому наявність у Збройних Силах України особливого режиму військової дисципліни та заборона вживання алкоголю під час проходження військової служби не усувають необхідності застосування саме тих юридичних критеріїв, які визначені статтею 16-4 Закону №2011-ХІІ. Порушення військової дисципліни, пов`язане з уживанням алкоголю або інших речовин, може бути підставою для відмови лише тоді, коли воно перебуває у причинному зв`язку зі смертю військовослужбовця. Такий підхід забезпечує баланс між дотриманням вимог військової дисципліни та недопущенням позбавлення членів сім`ї загиблого соціальної гарантії лише на підставі формального встановлення наявності алкоголю, наркотичних або токсичних речовин в організмі без доведення їх причинного зв`язку зі смертю.
83. Зазначений підхід ґрунтується на принципі справедливості, який у цій категорії спорів вимагає розмежування різних за своєю природою випадків смерті військовослужбовця. Смерть під час виконання військового обов`язку, внаслідок захворювання, пов`язаного зі службою, або протиправних дій іншої особи не може прирівнюватися до смерті, що настала внаслідок власної поведінки військовослужбовця у стані сп`яніння. Водночас висновок про те, що смерть стала наслідком такої поведінки, має ґрунтуватися не на суб`єктивній оцінці особи загиблого, а виключно на правовій оцінці належних і допустимих доказів.
84. Аналогічне розмежування фактичних моделей здійснено Верховним Судом у постанові від 18 серпня 2022 року у справі №640/14940/19, у якій Суд відмежував справи, де смерть була наслідком власних дій особи у стані сп`яніння, від справ, де смерть настала внаслідок дій інших осіб або за відсутності доведеного причинного зв`язку з алкоголем.
85. В цьому контексті Верховний Суд застосовує положення статті 77 КАС України з урахуванням того, що у спорах про правомірність відмови у призначенні одноразової грошової допомоги обов`язок доведення правомірності свого рішення покладається на суб`єкта владних повноважень. Якщо Міністерство оборони України посилається на статтю 16-4 Закону №2011-XII як на підставу для відмови, саме цей орган має довести наявність усіх обставин, які утворюють відповідну підставу для відмови залежно від її фактичної підстави: у разі посилання на активні дії військовослужбовця у стані сп`яніння - стан сп`яніння, конкретні дії військовослужбовця у такому стані, юридичну значущість цих дій для настання смерті та причинний зв`язок між такими діями і смертю; у разі посилання на стан алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або спричинений ним патологічний стан як безпосередню медичну причину смерті - факт відповідного стану та прямий медичний причинний зв`язок між ним і смертю. 
86. Водночас такий підхід не означає покладення на Міністерство оборони України безумовного обов`язку самостійно витребовувати документи, які заявник зобов`язаний подати для розгляду питання про призначення допомоги. Неподання необхідних документів може мати процесуальне значення для розгляду заяви, однак у разі прийняття рішення саме про відмову з підстав, передбачених статтею 16-4 Закону №2011-XII, суб`єкт владних повноважень повинен довести правомірність висновку про наявність відповідного виключення. Такий підхід узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №822/220/18.
87. Наведений розподіл обов`язку доказування зумовлює необхідність оцінки не окремих доказів ізольовано, а всієї сукупності наявних доказів, які підтверджують або спростовують наявність причинного зв`язку між станом сп`яніння та смертю військовослужбовця. Саме тому висновок судово-медичної експертизи про концентрацію етилового спирту в крові або інших біологічних матеріалах є важливим доказом, однак сам по собі не є достатнім для твердження про наявність підстав для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, якщо з нього або з інших доказів у сукупності не вбачається причинний зв`язок між станом сп`яніння, діями військовослужбовця або прямою медичною причиною смерті та фактом настання смерті.
88. Зазначене узгоджується також із принципами адміністративної процедури, закріпленими у Законі України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 року №2073-IX (далі - Закон №2073-IX). Відповідно до частин першої та другої статті 8 цього Закону адміністративний орган забезпечує належність та повноту з`ясування обставин справи, безпосередньо досліджує докази та інші матеріали справи, а також враховує всі обставини, що мають значення для її вирішення. Згідно з частиною першою статті 15 цього Закону дії та вимоги особи є правомірними, доки інше не буде доведено під час розгляду та/або вирішення справи, а відповідно до частини першої статті 16 Закону №2073-IX адміністративний орган зобов`язаний встановлювати обставини, що мають значення для вирішення справи, і за необхідності збирати для цього документи та інші докази з власної ініціативи.
89. Такий висновок підлягає оцінці у взаємозв`язку з іншими доказами, зокрема лікарським свідоцтвом про смерть, висновком ВЛК, актом службового або спеціального розслідування, наказом командира військової частини, матеріалами кримінального провадження, вироком суду або постановою про закриття кримінального провадження, показаннями свідків, обставинами виконання службового завдання та характером поведінки самого військовослужбовця. Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 04 березня 2020 року у справі №813/2071/17, де висновок експерта лише констатував стан сп`яніння, але не доводив причинного зв`язку між ним та смертю. Водночас у постанові від 18 серпня 2022 року у справі №640/14940/19 Суд врахував саме сукупність доказів, які підтверджували причинний ланцюг між діями військовослужбовця у стані сп`яніння та настанням смерті.
90. Саме необхідність комплексної оцінки таких доказів зумовлює підвищені вимоги до мотивування рішення комісії Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених статтею 16-4 Закону №2011-ХІІ. У такому рішенні має бути зазначено не лише факт виявлення алкоголю або посилання на висновок експерта, а й: які саме дії вчинив військовослужбовець; якими доказами це підтверджено; як саме ці дії спричинили смерть; чому інші встановлені причини смерті не спростовують причинного зв`язку між діями військовослужбовця та його смертю; чому смерть не є наслідком дій іншої особи, бойового ураження, нещасного випадку або іншого зовнішнього фактора. У випадку, коли відмова ґрунтується на твердженні про те, що алкогольне, наркотичне чи токсичне сп`яніння або його наслідки були безпосередньою медичною причиною смерті, рішення має містити посилання на конкретні медичні документи, які підтверджують такий прямий причинний зв`язок, та пояснення, чому встановлена медична причина смерті не є наслідком захворювання, поранення, бойового ураження або дій іншої особи.
91. Документи про причини та обставини смерті (акти службового або спеціального розслідування, довідки про обставини травми чи смерті, накази командирів, постанови ВЛК, матеріали кримінального провадження, вироки суду, постанови про закриття кримінального провадження, висновки судово-медичних експертиз тощо) мають містити інформацію, достатню для перевірки наявності або відсутності підстав, передбачених статтею 16-4 Закону №2011-ХІІ, і давати змогу встановити не лише медичний стан військовослужбовця, а й фактичний механізм події. 
92. Водночас у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №822/220/18 Верховний Суд зазначив, що значення мають достовірні документи про причини та обставини одержання поранення, травми чи каліцтва, а неподання таких документів не створює для Міністерства оборони України безумовного обов`язку самостійно їх витребовувати.
93. Таким чином, у спорах щодо призначення одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого або померлого військовослужбовця за наявності алкоголю, наркотичних або токсичних речовин в організмі військовослужбовця сам факт їх виявлення не є достатньою підставою для відмови у призначенні та виплаті такої допомоги. Підставою для відмови за умови належного доказування може бути лише:
доведена сукупність таких обставин: перебування військовослужбовця у стані сп`яніння, вчинення ним у такому стані конкретних юридично значущих дій та причинний зв`язок між цими діями і смертю; 
доведений прямий медичний причинний зв`язок між алкогольним, наркотичним або токсичним сп`янінням та його безпосередніми наслідками і смертю.
Разом з тим смерть військовослужбовця, яка настала під час виконання військового обов`язку, внаслідок бойового ураження, захворювання, пов`язаного зі службою, або протиправних дій іншої особи, не може вважатися такою, що підпадає під обмеження статті 16-4 Закону №2011-XII лише з огляду на виявлення алкоголю, наркотичних або токсичних речовин в організмі загиблого. 
94. Такий висновок узгоджується із правовими підходами Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2018 року у справі №813/4502/17, від 11 квітня 2018 року у справі №802/1869/17-а, від 22 травня 2018 року у справі №760/9519/17, від 04 березня 2020 року у справі №813/2071/17, від 12 листопада 2020 року у справі №186/1129/16-а, від 29 червня 2022 року у справі №640/6477/19, від 18 серпня 2022 року у справі №640/14940/19, від 18 березня 2024 року у справі №120/13997/21-а, від 09 вересня 2025 року у справі №240/5502/24 та від 15 травня 2026 року у справі № 280/1655/25.
95. Як установлено судами попередніх інстанцій, лікарським свідоцтвом про смерть від 03 липня 2018 року №161, наказом начальника Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба від 03 серпня 2018 року №1381 «Про результати розслідування за фактом смерті курсанта 614 навчальної групи солдата в/с ОСОБА_2 » та постановою Військово-лікарської комісії Північного регіону від 14 серпня 2018 року №323 встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок захворювання - «Кардіоміопатія не уточнена», яке пов`язане з проходженням військової служби.
96. Водночас матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що смерть ОСОБА_2 настала саме внаслідок його дій у стані алкогольного сп`яніння або внаслідок безпосереднього патологічного впливу алкоголю на організм.
97. Сам по собі факт виявлення етилового спирту у концентрації 0,74 проміле в крові та 0,92 проміле в сечі без встановлення конкретного механізму настання смерті, причинного зв`язку між поведінкою ОСОБА_2 у стані сп`яніння та його смертю або висновку про те, що саме алкогольне сп`яніння було безпосередньою медичною причиною смерті, не може вважатися достатньою підставою для застосування обмеження, передбаченого пунктом «б» частини першої статті 16-4 Закону №2011-ХІІ.
98. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого пунктом 3 протоколу засідання від 30 листопада 2019 року №167, про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки смерть ОСОБА_2 настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, а не внаслідок дій у стані алкогольного сп`яніння.
99. Доводи касаційної скарги про те, що сам факт наявності у крові та сечі військовослужбовця алкоголю є достатньою підставою для відмови у призначенні допомоги, ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень статті 16-4 Закону №2011-ХІІ та фактично зводяться до автоматичного ототожнення наявності алкоголю в організмі військовослужбовця з існуванням передбачених законом підстав для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.
100. Посилання Міністерства оборони України на постанову Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №760/9519/17 колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки фактичні обставини зазначеної справи істотно відрізняються від обставин справи, яка переглядається.
101. Так, у справі №760/9519/17 судами було встановлено, що смерть військовослужбовця настала внаслідок загального переохолодження організму після самовільного залишення військової частини, вживання алкогольних напоїв та перебування у стані сильного алкогольного сп`яніння, внаслідок чого військовослужбовець не зміг повернутися до місця несення служби. Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою військовослужбовця у стані алкогольного сп`яніння та настанням його смерті, оскільки саме такі дії стали безпосередньою причиною переохолодження організму та подальшої смерті. 
102. Натомість у справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій установлено, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок захворювання - «Кардіоміопатія не уточнена», яке визнано таким, що пов`язане з проходженням військової служби. При цьому матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що смерть ОСОБА_2 настала саме внаслідок його дій у стані алкогольного сп`яніння або що алкогольне сп`яніння було безпосередньою медичною причиною смерті.
103. На відміну від справи №760/9519/17, у цій справі судами не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення ОСОБА_2 конкретних дій у стані алкогольного сп`яніння, що перебували б у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Також відсутні докази того, що саме алкогольне сп`яніння або його наслідки спричинили розвиток патологічного стану, який став безпосередньою причиною смерті.
104. Таким чином, правовідносини у справі №760/9519/17 та у справі, яка переглядається, не є подібними за своїми фактичними обставинами, а тому наведені Міністерством оборони України висновки Верховного Суду не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій у цій справі.
105. Оцінюючи доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності обчислення розміру одноразової грошової допомоги виходячи із прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про її виплату, колегія суддів зазначає таке.
106. За змістом частини першої статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:
а) 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону;
500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону;
б) 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
107. Аналогічний підхід закріплено й у пункті 5 Порядку № 975: одноразова грошова допомога виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого у розмірі 750-кратного або 500-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року - залежно від підстави загибелі.
108. Таким чином, і стаття 16-2 Закону № 2011-XII, і пункт 5 Порядку № 975 прямо прив`язують розмір виплати до показника прожиткового мінімуму на 1 січня календарного року, однак у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, ці положення прямо не конкретизували, чи йдеться про календарний рік виникнення права на допомогу, чи про рік прийняття рішення щодо її призначення та виплати.
109. Згідно з пунктом 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) є дата смерті, зазначена у свідоцтві про смерть.
110. Верховний Суд, аналізуючи вказану норму, у постанові від 12 травня 2026 року у справі № 280/1098/25 дійшов висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги є похідним від юридичного факту загибелі (смерті) військовослужбовця та виникає саме з моменту настання цієї події. Визначення моменту виникнення такого права має вирішальне значення, оскільки саме з ним законодавець пов`язує застосування правового регулювання для визначення умов виплати.
Зазначений підхід обумовлений природою одноразової грошової допомоги як одноразової цільової соціальної виплати, право на яку виникає у зв`язку з настанням визначеного законом юридичного факту - смерті військовослужбовця.
111. Колегія суддів зазначає, що наведений правовий висновок підлягає застосуванню і у спірних правовідносинах, оскільки визначення моменту виникнення права на одноразову грошову допомогу має значення також для визначення правового регулювання, яке підлягає застосуванню при обчисленні її розміру. Отже, розмір відповідної виплати визначається станом на дату смерті військовослужбовця - саме тоді виникло право на допомогу, а отже, підлягає застосуванню той прожитковий мінімум, що був встановлений законом на 1 січня календарного року, в якому настала смерть.
112. Звернення особи із заявою про призначення одноразової грошової допомоги, прийняття уповноваженим органом рішення про її призначення або ухвалення судового рішення є формою реалізації вже набутого права, а не юридичними фактами, з якими закон пов`язує момент виникнення такого права.
113. Тому доводи скаржника про необхідність застосування прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату допомоги, є необґрунтованими.
114. Підтвердженням наведеного тлумачення положень Закону №2011-ХІІ та Порядку №975 є подальше удосконалення правового регулювання спірних правовідносин, зокрема внесення пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 17 квітня 2019 року № 334 змін до пункту 5 Порядку №975, якими його було доповнено словами «в якому настала загибель (смерть)».
115. Колегія суддів зазначає, що наведені зміни не встановили нового правового регулювання щодо визначення розрахункової величини одноразової грошової допомоги, а лише уточнили підхід, який уже випливав із системного тлумачення положень Закону №2011-ХІІ та Порядку №975 щодо моменту виникнення права на таку виплату.
116. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачу підлягає виплаті частина одноразової грошової допомоги, обчислена виходячи із прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому виникло право на її отримання.
117. Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника про те, що застосування Порядку №975 суперечить принципу ієрархії нормативно-правових актів, а тривалий розгляд справи через протиправні дії органу влади призводить до несправедливого знецінення виплат, а тому існує необхідність відступлення від правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2021 року у справі №465/1980/18, від 29 червня 2022 року у справі №640/6477/19, від 02 серпня 2022 року у справі №1340/3915/18 та від 10 травня 2023 року у справі №640/5320/19, а також про необхідність формування нового правового висновку щодо застосування при розрахунку одноразової грошової допомоги прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про її виплату, за аналогією із законодавством про Національну поліцію, а не на рік смерті військовослужбовця, з огляду на таке.
118. Одним із фундаментальних елементів верховенства права, яким відповідно до статті 6 КАС України має керуватися суд, є принцип правової визначеності.
119. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що зміна усталеного судового підходу допускається лише за наявності переконливих та належним чином обґрунтованих підстав. Так, у рішенні у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05, пункти 39-40) ЄСПЛ зазначив, що тлумачення законодавства може бути переглянуте лише за наявності дійсних переконливих причин, а зміна юридичного тлумачення повинна бути належно виправданою та аргументованою.
120. Аналогічний підхід висловлений ЄСПЛ і у пункті 70 рішення у справі «Chapman v. the United Kingdom» (заява №27238/95), у якому наголошено, що відступ від раніше сформованої правової позиції повинен мати реальне та достатнє підґрунтя.
121. Верховний Суд неодноразово зазначав, що необхідність відступлення від раніше сформованого правового висновку має бути зумовлена об`єктивними причинами, зокрема зміною законодавчого регулювання, зміною доктринальних підходів, необхідністю забезпечення єдності судової практики або очевидною помилковістю попереднього висновку.
122. Водночас доводи касаційної скарги не містять належного обґрунтування необхідності такого відступлення, не вказують на зміну законодавчого регулювання спірних правовідносин, суперечливість або неефективність сформованого правового підходу чи неможливість його подальшого застосування. Фактично доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, а також правовим підходом, від якого, за твердженням позивача, необхідно відступити.
123. Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини шостої статті 7 КАС України аналогія закону застосовується лише у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини.
124. Натомість спірні правовідносини у цій справі безпосередньо врегульовані положеннями Закону №2011-ХІІ та Порядку №975, а тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.
125. Відхиляються також доводи скаржника щодо суперечності Порядку №975 принципу ієрархії нормативно-правових актів та положенням Закону № 3354-IX. Відповідно до частини десятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ саме Кабінет Міністрів України уповноважений визначати порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги. Положення Порядку №975 не змінюють змісту права, визначеного Законом №2011-ХІІ, не встановлюють нових умов чи обмежень права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише конкретизують механізм реалізації такого права, зокрема визначають момент виникнення права на допомогу та процедурний порядок її призначення і виплати. Тому посилання скаржника на порушення принципу ієрархії нормативно-правових актів є необґрунтованими.
126. Крім того, доводи скаржника про знецінення суми одноразової грошової допомоги внаслідок тривалого судового розгляду та протиправної відмови Міністерства оборони України самі по собі не можуть бути підставою для зміни встановленого законодавцем порядку визначення розміру відповідної виплати, оскільки суд не наділений повноваженнями змінювати момент виникнення права на одноразову грошову допомогу або встановлювати інший порядок її обчислення, ніж передбачений законом.
127. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги Міністерства оборони України, як і доводи касаційної скарги позивача, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.
128. Згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
129. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
130. Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі.
131. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржуваних судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім основним аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
132. З огляду на те, що за результатами касаційного перегляду оскаржувані судові рішення залишено без змін, а їх виконання було зупинено ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2026 року, Суд відповідно до частини третьої статті 375 КАС України поновлює виконання зазначених судових рішень.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Cуд
П О С Т А Н О В И В: 
Касаційні скарги Міністерства оборони України та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року у справі № 640/31619/20.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді С.М. Чиркін

В.М. Шарапа