ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/847/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Ярош А.І.,
суддів Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
за участю представників учасників справи:
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”: Юріна О.О.,
від Комунального некомерційного підприємства “Миколаївський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр” Миколаївської обласної ради: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 28.04.2026 про розстрочення виконання рішення, суддя в І інстанції Мавродієва М.В., повний текст якої складено 14.05.2026, в м. Миколаєві, 
у справі №915/847/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”
до відповідача: Комунального некомерційного підприємства “Миколаївський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр” Миколаївської обласної ради
про стягнення 719 226 грн
ВСТАНОВИВ
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 26.09.2025, залишене без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 у справі №915/847/25 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства “Миколаївський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр” Миколаївської обласної ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” 104 640,07 грн пені, 268 713,33 грн збитків від інфляції, 86 569,22 грн - 3% річних та 8 448,60 грн судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.
31.03.2026 на виконання вищевказаного рішення Господарським судом Миколаївської області було видано відповідний наказ.
08.04.2026 відповідач звернувся до суду із заявою, в якій просив суд відстрочити виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.09.2025 у справі №915/847/25 строком на 6 місяців з дня розгляду.
В обґрунтування заяви про відстрочення виконання рішення боржник зазначає, що виконання рішення Господарського суду у справі № 915/847/25 про стягнення штрафних санкцій наразі є ускладненим через відсутність у відповідача бюджетних призначень за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки», що підтверджується планом використання бюджетних коштів на 2026 рік. При цьому зазначається, що саме за цим кодом здійснюється фінансування витрат, пов`язаних із виконанням судових рішень, відшкодуванням збитків, сплатою судового збору та інших судових витрат. Одночасно боржник вказує на неможливість використання коштів, отриманих від НСЗУ, оскільки вони мають цільове призначення та можуть спрямовуватись виключно на оплату медичних послуг, лікарських засобів і медичних виробів, а їх використання на виконання судового рішення суперечитиме вимогам бюджетного законодавства.
Крім того, боржник зазначає, що після виплати заробітної плати залишок коштів на рахунку підприємства становить 57,7 тис. грн, у зв`язку з чим листом від 30.03.2026 № 04-433-02 він звернувся до Управління охорони здоров`я Миколаївської обласної військової адміністрації з проханням виділити 468 371,22 грн за КЕКВ 2800 для добровільного виконання рішення суду. За твердженням заявника, питання перебуває на стадії вирішення, а підприємство має намір виконати судове рішення добровільно одразу після надходження необхідного фінансування. Також боржник посилається на те, що судами вже було враховано ступінь його вини, відсутність збитків у позивача та співмірність розміру штрафних санкцій наслідкам допущеного порушення.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.04.2026 у справі №915/847/25 заяву про відстрочення виконання судового рішення - задоволено частково; відстрочено виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.09.2025 у справі №915/847/25 - до 25.09.2026.
Під час розгляду заяви суд врахував ступінь вини відповідача та встановив наявність об`єктивних обставин, які ускладнюють негайне виконання рішення суду, зокрема дію воєнного стану, статус відповідача як неприбуткового підприємства, що фінансується за рахунок бюджетних коштів, а також відсутність бюджетних призначень за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки», з яких здійснюється, зокрема, виконання судових рішень. Суд дійшов висновку, що за таких умов примусове виконання рішення призведе лише до покладення на відповідача додаткового фінансового тягаря у вигляді виконавчого збору, однак не забезпечить реального виконання рішення, оскільки інших джерел погашення заборгованості відповідач не має.
При цьому суд врахував, що боржник не ухиляється від виконання своїх зобов`язань, визнає обов`язок зі сплати заборгованості та вживає заходів для її добровільного погашення, зокрема звернувся до Управління охорони здоров`я Миколаївської обласної військової адміністрації з проханням про виділення необхідних бюджетних коштів. Суд також зазначив, що внесення змін до кошторису та отримання відповідного фінансування потребує часу, а вжиття заходів примусового виконання на цьому етапі може призвести до блокування діяльності відповідача та ускладнити виконання ним своїх господарських і фінансових зобов`язань, у тому числі щодо погашення присудженої заборгованості.
З урахуванням положень ч. 1 ст. 239 ГПК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, відповідно до якої відстрочення виконання рішення є процесуальним механізмом реагування на обставини, що ускладнюють його виконання, суд дійшов висновку, що наведений випадок має винятковий характер та є підставою для застосування такого заходу.
Не погодившись з ухваленим рішення, Товариство з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 28.04.2026 у справі № 915/847/25 про відстрочення виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.09.2025 по справі № 915/847/25. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства “Миколаївський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр” Миколаївської обласної ради - відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що сам факт запровадження воєнного стану не є самостійною підставою для відстрочення виконання рішення суду, а боржник не надав належних доказів того, що військова агресія рф безпосередньо унеможливлює виконання рішення у справі № 915/847/25. На думку скаржника, тяжка економічна ситуація має загальний характер і однаковою мірою стосується обох сторін спору, тоді як суд першої інстанції безпідставно врахував її виключно на користь боржника.
Крім того, апелянт вказує, що висновки суду про можливе нарахування виконавчого збору та блокування діяльності боржника є помилковими, оскільки КНП «МРФПМЦ» МОР є бюджетною установою, а рішення про стягнення коштів з таких установ відповідно до положень Бюджетного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011, виконуються органами Державної казначейської служби, а не органами державної виконавчої служби, тому до боржника не можуть застосовуватися заходи примусового виконання та стягуватися виконавчий збір. Також зазначає, що на момент розгляду заяви наказ суду ще не перебував на виконанні в органах Казначейства.
Окремо скаржник наголошує, що суд не врахував статус стягувача – ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», яке здійснює діяльність з постачання природного газу на всій території України та є складовою паливно-енергетичного сектору критичної інфраструктури держави. На думку апелянта, відстрочення виконання рішення може негативно вплинути на фінансову стабільність підприємства, його господарську діяльність та, як наслідок, на енергетичну безпеку держави, у зв`язку з чим суд першої інстанції не забезпечив справедливого балансу інтересів сторін та неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.
У відзиві відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги та зазначає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, дотримався балансу інтересів сторін та правомірно задовольнив заяву про відстрочення виконання рішення. На думку відповідача, ним надано належні докази неможливості самостійного виконання рішення у короткий строк та підтверджено вжиття заходів для його добровільного виконання, тоді як скаржник не довів, що затримка виконання рішення матиме негативні наслідки для його діяльності, обмежившись посиланням на належність до паливно-енергетичного сектору.
Відповідач також зазначає, що скаржник не враховує отримання ним близько 1,2 млн грн замість очікуваних 40 тис. грн. при нормальному ході виконання умов Договору, що, на думку відповідача, нівелює можливі негативні наслідки. Крім того, предметом стягнення є штрафні санкції у вигляді пені, інфляційних втрат та 3 % річних, а не основний борг. Короткострокова затримка виконання рішення за виняткових обставин не порушує права сторін.
Також відповідач підтримує висновок суду про те, що за відсутності бюджетного фінансування примусове виконання рішення призведе лише до додаткового фінансового навантаження у вигляді виконавчого збору, не забезпечивши реального погашення заборгованості. При цьому відповідач заперечує доводи скаржника про свій статус бюджетної установи, зазначаючи, що комунальне некомерційне підприємство не є установою, яка повністю утримується за рахунок бюджету, а стягнення здійснюється саме з підприємства, а не з місцевого чи державного бюджету. З огляду на викладене, відповідач вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 25.06.2026 о 14:15.
В судовому засіданні 25.06.2026 брав участь представник сторін позивач, відповідач участі не брав, просив розглядати вказану справу без його участі.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про відстрочення виконання рішення суду
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. У статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.
Конституційний Суд України вказує, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 225.04.2012 №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 №5-рп/2013).
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно із статтею 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.
За приписами частини першої статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (частина п`ята статті 331 Господарського процесуального кодексу України).
Аналізуючи норми статті 331 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд зазначає, що відстрочка – це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.
Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом (частина третя статті 331 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини четвертої статті 331 Господарського процесуального кодексу України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:
1)ступінь вини відповідача у виникненні спору;
2)стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;
3)стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.
При цьому положення чинного господарського процесуального законодавства України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання.
Передбачені статтею 331 Господарського процесуального кодексу України обставини, з якими закон пов`язує можливість надання розстрочки, є оціночними, а необхідність використання права на відстрочку, закон відносить на розсуд суду. Вказане право застосовується за визначених в законі умов, з урахуванням всіх обставин справи.
З огляду на те, що основним принципом судочинства має бути відновлення прав та інтересів кредитора, до обов`язків суду відноситься дослідження усієї сукупності обставин потенційної можливості виконання судового рішення, задля отримання кредитором повної суми коштів, що складають предмет заборгованості.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року “Чижов проти України” зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.
Колегія суддів зазначає, що надання розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду належить до дискреційних повноважень суду. 
Дискреційне повноваження суду може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. 
Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі №1840/2970/18.
Тож розстрочення/відстрочення виконання рішення є правом суду, яке реалізується у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.
Оскільки закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для відстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи, апеляційний господарський суд враховує наступне.
Як встановлено судом при безпосередньому дослідженні обставин справи в контексті вирішення питання про відстрочення виконання рішення, заява відповідача обґрунтована тим, що на даний час виконання рішення суду по справі №915/847/25 про стягнення штрафних санкцій на загальну суму 468371,22 грн для відповідача ускладнюється тим, що коштів по КЕКВ 2800 (“Інші поточні видатки”) у КНП “МРФПМЦ” МОР відсутні, що підтверджується планом використання бюджетних коштів на 2026 рік. КЕКВ 2800 “Інші поточні видатки” використовується для оплати видатків, які не можна віднести до інших кодів, зокрема: виконання рішень судів, відшкодування майнової/моральної шкоди, сплата судових витрат, гарантійних внесків та забезпечувальних депозитів при оренді. Ключові напрями використання КЕКВ 2800: Судові рішення: Відшкодування збитків, моральної шкоди, середнього заробітку, заборгованості, стягнутої за рішенням суду (як на користь фізичних, так і юридичних осіб). Судові витрати: Сплата судового збору, витрат на правову допомогу. Бюджетні кошти від НСЗУ відповідач також не може використати для погашення заборгованості за рішенням суду, оскільки кошти з цього джерела можливо використовувати лише на цілі визначені у п.4 “Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті на реалізацію програми державних гарантій медичного обслуговування населення, затвердженим Постановою КМУ від 24.12.2019 №1086” відповідно до ч.7 ст.20 Бюджетного Кодексу України, тобто: - оплату медичних послуг (включаючи медичні вироби) та лікарських засобів, оплату надання яких у повному обсязі пацієнтам держава гарантує за рахунок бюджетних коштів. Що в свою чергу призведе до порушення Бюджетного законодавства. Після виплати заробітної плати працівникам на рахунку КНП “МРФПМЦ” МОР залишок складає 57,7 тис.грн. Листом від 30.03.2026 №04-433-02 КНП “МРФПМЦ” МОР звернулось до Управління охорони здоров`я Миколаївської військової адміністрації з проханням про виділення коштів по КЕКВ 2800 “Інші поточні видатки” в сумі 468371,22 грн для добровільного виконання рішення суду. На даний час зазначене питання знаходиться на розгляді, шукаються шляхи вирішення питання та виділення коштів. Судами обох інстанцій надано оцінку ступеню вини відповідача, відсутність понесених збитків позивачем та співмірність розміру штрафних санкцій наслідкам порушення. Боржник зазначає, що його підприємство робить все можливе для погашення заборгованості перед стягувачем, у зв`язку із чим повідомляє суд, що має намір повністю та добровільно погасити борг шляхом перерахування сум на банківський рахунок стягувача, але на даний час на банківському рахунку боржника не достатньо грошових коштів для виконання судового рішення. Боржник стверджує, що зі свого боку зобов`язується одразу при наявності достатньої суми для погашення заборгованості виконати добровільно рішення суду по справі №915/847/25.
На підтвердження вказаних обставин відповідачем подано до суду: План використання бюджетних коштів КНП «МРФПМЦ» МОР на 2026 рік; Лист КНП «МРФПМЦ» МОР до Управління охорони здоров`я від 30.03.2026р. № 04-433-02; Довідка про рахунки та залишок коштів на 08.04.2026
Як вбачається з матеріалів справи, судом булу ретельно досліджено заперечення позивача щодо відстрочення виконання рішення, яке він обґрунтовує тим, що боржник не довів наявності таких обставин, своєї неплатоспроможності та реальних намірів виконати рішення суду, оскільки з моменту його ухвалення у вересні 2025 року до квітня 2026 року заборгованість не була погашена. Крім того, ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», як суб`єкт паливно-енергетичного сектору та складова критичної інфраструктури держави, забезпечує постачання природного газу підприємствам, бюджетним установам, військовим частинам та іншим споживачам по всій території України. Відтак відстрочення виконання рішення може негативно вплинути на його господарську діяльність та, як наслідок, створити ризики для енергетичної безпеки й національної безпеки держави.
Аналогічні доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі на ухвалу суду про відстрочення виконання рішення.
Колегія суддів вважає, що надання відстрочки виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. 
У даному випадку судом наведено відповідні підстави в обґрунтування свого висновку про відстрочення виконання рішення, яке не перевищує одного року, і в даному випадку не вбачається, що суд використав свої повноваження з порушенням вимог чинного законодавства або з недотриманням балансу інтересів сторін.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, подана відповідачем заява про відстрочення виконання рішення є належним чином обґрунтованою, а надані докази підтверджують існування обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду, та дають підстави для врахування критеріїв, визначених статтею 331 ГПК України. 
При цьому під час розгляду даної заяви судом досліджувався ступінь вини відповідача у виникненні спору та було встановлено наявність об`єктивних обставин (військова агресія рф та те, що відповідач є неприбутком підприємством, а фінансується за рахунок бюджетних коштів, зокрема, ускладнюється тим, що коштів по КЕКВ 2800 («Інші поточні видатки») у КНП «МРФПМЦ» МОР відсутні, що підтверджується планом використання бюджетних коштів на 2026 рік. КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» використовується для оплати видатків, які не можна віднести до інших кодів, зокрема: виконання рішень судів, відшкодування майнової/моральної шкоди, сплата судових витрат, гарантійних внесків та забезпечувальних депозитів при оренді. 
Вказані обставини, на думку суду свідчать про те, що за відсутності бюджетного фінансування, примусове виконання рішення суду призведе до покладення на відповідача додаткового тягаря у вигляді виконавчого збору, однак при цьому, не призведе до виконання рішення, оскільки інших джерел погашення заборгованості, крім бюджетного фінансування, у відповідача як бюджетної установи немає. 
Судом при розгляді заяви також враховано, що боржник визнаючи наявність обов`язку сплатити заборгованість, шукає шляхи для належного та повного виконання рішення суду, зокрема, шляхом звернення з листом від 30.03.2026 № 04-433-02 до Управління охорони здоров`я Миколаївської військової адміністрації з проханням про виділення коштів по КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» в сумі 468371,22 грн для добровільного виконання рішення суду. 
Тобто, боржник не уникає від свого обов`язку перед стягувачем, шукає шляхи та вживає заходи для погашення боргу, однак, у зв`язку з несприятливою фінансово-економічною ситуацією в економіці держави в цілому та у господарській діяльності боржника через військову агресію рф, не може виконати рішення суду негайно. Крім того, внесення змін до кошторису та отримання коштів для погашення заборгованості потребує певного часу.
За встановлених обставин місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що негайне звернення стягнення грошових коштів з відповідача можливо й зможе забезпечити виконання рішення, однак з великою вірогідністю негативно вплине на господарську діяльність відповідача, а також на можливість виконання ним своїх функцій, може призвести до блокування роботи відповідача, та відповідно виконання в подальшому грошових зобов`язань, зокрема і перед позивачем.
При цьому Позивачем не надано жодного доказу та не доведено погіршення його матеріального стану внаслідок неможливості виконання боржником рішення суду в цій справі, як і не надано доказів того, що у випадку надання відстрочки він зазнає збитків або це іншим чином негативно позначиться на можливості ведення ним власної діяльності, а часткове задоволення заяви Відповідача про відстрочення виконання рішення суду, свідчить про дотримання господарським судом балансу інтересів сторін.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що негайне звернення стягнення на кошти і майно відповідача, хоча й може забезпечити виконання цього рішення, однак з великою вірогідністю не буде сприяти ефективному відновленню та може порушити господарську діяльність відповідача, яку останній здійснює, в тому числі з метою забезпечення вирішення соціально важливих питань.
За таких обставин, відстрочення виконання рішення для відповідача в даному випадку не є інструментом ухилення від виконання рішення, відповідач лише намагається через існування певних обставин, які таке виконання ускладнюють, відновити нормальну господарську діяльність з метою забезпечення повного виконання рішення та погашення заборгованості перед позивачем.
Відстрочення виконання рішення суду в повній мірі буде відповідати принципам справедливого судового розгляду в контексті частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Апеляційна скарга у переважній своїй частині фактично відтворює аргументи, які позивач уже викладав у запереченнях проти заяви про відстрочення та які були всебічно досліджені судом першої інстанції з наданням їм належної правової оцінки в оскаржуваній ухвалі. Зміст скарги не містить нових фактичних даних або правових аргументів, здатних спростувати встановлені судом першої інстанції обставини чи поставити під сумнів законність зроблених висновків.
Колегія суддів наголошує, що відстрочення виконання рішення є правом суду, яке реалізується у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав, а тому у даному випадку не йдеться про ставлення під сумнів необхідності виконання чинного судового рішення чи його обов`язковості, а навпаки - про створення належних умов для такого виконання, враховуючи об`єктивні чинники, що впливають на таку спроможність боржника.
А тому міркування скаржника про неприйнятність застосування відстрочення через те, що воно ставить боржника у більш привілейоване становище, є фактичним запереченням процесуального інституту відстрочення як такого.
З огляду на те, що питання про відстрочення виконання рішення належить до дискреційних повноважень господарського суду першої інстанції, який у своєму рішенні надав належні та достатні підстави для обґрунтування відстрочення рішення у цій справі, і при цьому не встановлено порушень вимог чинного законодавства або недотримання “справедливого балансу” інтересів сторін, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування або зміни ухвали місцевого господарського суду про відстрочення виконання рішення.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду щодо відстрочення виконання рішення суду.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Господарського суду Миколаївської області від 28.04.2026 у справі №915/847/25.
За таких обставин, апеляційна скарга на рішення задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 28.04.2026 у справі №915/847/25 - залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 28.04.2026 у справі №915/847/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає оскарженню у касаційному порядку відповідно до ч.1 ст.287 ГПК України.
Повний текст постанови складено 30.06.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Н.М. Принцевська 

Я.Ф. Савицький