ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" травня 2026 р. Справа № 911/2517/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Корсака В.А. 
Євсікова О.О. 

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В., 
представники сторін - не з`явились, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара"
на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2025
у справі № 911/2517/25 (суддя Мальована Л.Я.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Артель"
про стягнення коштів, 
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" (далі - позивач; ТОВ "Обухівтара"; заявник) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Артель" (надалі - відповідач; ТОВ "Артель"; апелянт; скаржник) про стягнення заборгованості в сумі 167 241 грн. 03 коп., з яких: 155 698 грн. 05 коп. основного боргу, 1 245 грн. 58 коп. інфляційних втрат, 908 грн. 59 коп. 3% річних та 9 388 грн. 81 коп. пені.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідач не виконав належним чином грошові зобов`язання по договору поставки № 03/03-24 від 01.03.2024.
Рішенням Господарського суду Київської області від 03.12.2025 у справі № 911/2517/25 позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача стягнуто 279 грн. 3% річних та 2 885 грн. 17 коп. пені.
Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 17.12.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Артель" про прийняття додаткового рішення задоволено повністю. Ухвалено додаткове рішення по справі № 911/2517/25. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Артель" 19 621 (дев`ятнадцять тисяч шістсот двадцять одну) грн. 60 коп. витрат на професійну правничу допомогу. 
Приймаючи додаткове рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявленої відповідачем суми витрат на послуги адвоката в розмірі 19 621 грн. 60 коп.
Не погоджуючись із прийнятим додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2025 та прийняти нове про відмову в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Артель" про ухвалення додаткового рішення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права.
Апелянт зазначає, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Проте, з додаткового рішення не можна дійти висновку на підставі яких саме приписів ГПК України, суд першої інстанції дійшов до висновку про стягнення саме з позивача судових витрат на користь відповідача. Так, за змістом скарги додаткове рішення не містить посилань на конкретні, застосовані судом приписи ГПК України. 
В наведеному скаржник вказує, що з урахуванням ст. 130 ГПК України, судові витрати на користь відповідача, можуть бути відшкодовані, лише у разі, якщо провадження у праві закрито внаслідок необґрунтованих дій позивача. Втім, місцевим господарським судом не вказано та не враховано норми процесуального права. Зокрема, у додатковому рішенні не вказано, які саме дії позивача є необґрунтованими та даються підстави для стягнення з позивача судових (адвокатських) витрат на правничу допомогу.
Окремо позивач наголошує, що поза увагою суду І-ої інстанції залишено той факт, що згідно прийнятого у справі основного рішення, провадження у справі закрито у зв`язку із тим, що «відповідач на день розгляду справи повністю розрахувався за поставлений товар, що підтверджується платіжною інструкцією № 4129 від 05.08.2025 на суму 8 000,00 грн., платіжною інструкцією № 4133 від 07.08.2025 на суму 29 000,00 грн., платіжною інструкцією № 4134 від 07.08.2025 на суму 71 098,05 коп., платіжною інструкцією № 4138 від 08.08.2025 на суму 20 000,00 грн. та платіжною інструкцією № 4144 від 11.08.2025 на суму 27 000,00 грн.». Отже, відповідачем здійснено погашення боргу, лише після звернення позивача до суду.
Тому, як вважає апелянт, відсутні підставі для висновку, що позивачем вчинено необґрунтовані дії, щодо стягнення заборгованості, що у свою чергу дає право відповідачу вимагати стягнення витрат на правничу допомогу.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2026, апеляційна скарга в справі № 911/2517/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2025 у справі № 911/2517/25. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2025 у справі № 911/2517/25 призначено на 11.05.2026.
На адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Згідно аргументів ТОВ "Артель", виходячи з розміру пропорційності саме на користь відповідача має бути стягнуто витрати на правничу допомогу.
Також відповідач акцентував, що провадження у справі в частині 155 698 грн. 05 коп. основного боргу було закрито судом не за заявою позивача, а за результатами розгляду справи по суті та у зв`язку з встановленим фактом відсутності боргу на час розгляду спору. Відтак, необґрунтовані дії позивача в даному випадку виразились в тому, що і в підготовчому засіданні, і в судовому засіданні по суті спору представник позивача наполягала на задоволенні позову у повному обсязі, не зважаючи на те, що основного боргу на той час вже не існувало. На запитання представника відповідача в судовому засіданні представник позивача підтвердила факт погашення суми основного боргу, однак повторно зазначила, що наполягає на задоволенні позову в повному обсязі. 
Як вважає відповідач, у разі залишення позову без розгляду, відповідач, посилаючись на ч. 5 ст. 130 ГПК, може заявити вимоги про компенсацію понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Представники сторін в судове засідання не з`явились. Про час та місце розгляду справи ТОВ "Обухівтара" та ТОВ "Артель" повідомлені належним чином, що підтверджується довідками від 22.04.2026 про доставку електронного документа до електронних кабінетів останніх. 
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
За ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність від сторін обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників ТОВ "Обухівтара" та ТОВ "Артель", яких належним чином повідомлено про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.
Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вже зазначалось, рішенням Господарського суду Київської області від 03.12.2025 у справі № 911/2517/25 позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача стягнуто 279 грн. 3% річних та 2 885 грн. 17 коп. пені.
08.12.2025 представником відповідача через систему "Електронний суд" подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.
15.12.2025 представником відповідача через систему "Електронний суд" подані додаткові пояснення у справі, в яких відповідач просив суд стягнути пропорційно до розміру задоволених/відмовлених позовних вимог витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19 621 грн. 60 коп. (98,108%).
Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 17.12.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Артель" про прийняття додаткового рішення задоволено повністю. Ухвалено додаткове рішення по справі № 911/2517/25. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Артель" 19 621 (дев`ятнадцять тисяч шістсот двадцять одну) грн. 60 коп. витрат на професійну правничу допомогу. 
Колегія суддів вказує, що як вбачається з мотивувальної частини основного рішення, відповідач на день розгляду справи повністю розрахувався за поставлений товар, що підтверджується платіжною інструкцією № 4129 від 05.08.2025 на суму 8 000,00 грн., платіжною інструкцією № 4133 від 07.08.2025 на суму 29 000,00 грн., платіжною інструкцією № 4134 від 07.08.2025 на суму 71 098,05 коп., платіжною інструкцією № 4138 від 08.08.2025 на суму 20 000,00 грн. та платіжною інструкцією № 4144 від 11.08.2025 на суму 27 000,00 грн.
З цих підстав суд першої інстанції, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, закрив провадження в частині основного боргу.
Також місцевим господарським судом стягнуто з відповідача на користь позивача 279 (двісті сімдесят дев`ять) грн. 3% річних та 2 885 (дві тисячі вісімсот вісімдесят п`ять) грн. 17 коп. пені.
Поряд із цим, судом 1-ої інстанції відмовлено у стягненні 1 245,58 грн. інфляційних втрат, 629,59 грн. 3% річних та 6 503,64 грн. пені, а всього відмовлено в сумі 8 378,81 грн. 
Тим самим, пропорційний розмір задоволених позовних вимог складає 94,99%, з розрахунку: 158 862,22 грн. / 167 241 грн. 03 коп. х 100.
У межах зазначеного судова колегія вказує, що як вже зазначалось, відповідачем було сплачено на користь позивача 155 698 грн. 05 коп. основного боргу, що підтверджується платіжними інструкціями (а.с. 77 - 81 т. 1). У звязку з чим, судом І-ої інстанції було закрито провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України через відсутність предмета спору.
Крім цього, згідно висновків суду попередньої інстанції, викладених в основному рішенні, оскільки спір виник в результаті неправильних дій відповідача, що призвело до необхідності позивачу звертатися з позовом до суду та здійснювати додаткові витрати на сплату судового збору, відшкодування позивачу судового збору покладено на відповідача відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України. 
У наведеному судовою колегією зазначається, що за ч.ч. 2, 4 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
В силу ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Так, задоволення після пред`явлення позову позовних вимог відповідачем фактично є свідченням того, що відповідач: 1) погодився з тим, що позов пред`явлено до належного відповідача, 2) визнає позовні вимоги. Іншими словами, задоволення позовних вимог відповідачем суд може вважати свідченням того, що пред`явлення позову цим позивачем до цього відповідача відбулось внаслідок неправомірного діяння відповідача, що й виступає підґрунтям необхідності покладення на такого відповідача судових витрат із розгляду справи (аналогічна правова позиція викладена в п. 52 постанови Верховного Суду в складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 5 березня 2026 року в справі № 917/1161/25).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19 вказала, що процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.
Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною (такі висновки наведено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 08.04.2021 у справі № 905/716/20, від 15.09.2022 у справі № 910/10159/21).
Суд має застосовувати зазначені положення процесуального закону за наявності одночасно у сукупності таких умов:
1) вирішення судом спору по суті;
2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони.
Наведене узгоджується зі сталою та послідовною практикою Верховного Суду щодо застосування положень частини дев`ятої статті 129 ГПК України, наведеною у постановах від 12.07.2022 у справі № 910/18790/19, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21, від 25.11.2021 у справі 904/5929/19 та додаткових постановах Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 910/18790/19, від 04.03.2021 у справі № 916/376/19 тощо.
З огляду на зазначене судова колегія враховує, що погашення (в період з 05.08.2025 по 11.08.2025) відповідачем основної заборгованості відбулося вже після звернення (04.08.2025) позивача до суду.
В силу ч.ч. 3, 5 ст. 130 ГПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду в складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 5 березня 2026 року в справі № 917/1161/25 (п. 60), у позивача виникає право на відшкодування йому за рахунок відповідача понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи не лише у випадку відмови позивача від позову у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову, але й у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України у разі, якщо відсутність предмета спору виникла у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем; при цьому немає значення, чи було провадження закрито за клопотанням позивача, відповідача чи з ініціативи суду.
З рамках вказаного колегія суддів акцентує, що в оскаржуваному рішенні місцевим господарським судом не наведено мотивів щодо необґрунтованості дій позивача.
Крім того, відсутні й посилання про застосування приписів/правил ч. 9 ст. 129 та ч. 5. ст. 130 ГПК України, в їх сукупності, при вирішенні заяви відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а відповідно й покладення на позивача понесених відповідачем витрат на послуги адвоката в розмірі 19 621 грн. 60 коп.
При цьому, згідно висновків суду 1-ої інстанції, викладених в основному рішенні, невід`ємною частиною якого безпосередньо є й додаткове рішення (оскаржуване рішення), спір виник в результаті неправильних дій саме відповідача, що призвело до необхідності позивачу звертатися з відповідним позовом до суду.
Таким чином, на переконання судової колегії невмотивованими є висновки місцевого господарського суду про обґрунтованість, у повному обсязі, заявленої відповідачем до стягнення з позивача суми витрат на послуги адвоката.
В той же час, колегія суддів акцентує, що за п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідач у першій заяві по суті (відзиві на позовну заяву; а.с. 75 - 76 т. 1) зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат складає 21 000,00 грн., тобто вказав суму, яку очікував понести у зв`язку із розглядом справи у суді І-ої інстанції.
Згідно ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої - третьої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Визначення договору про надання правничої допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правничої допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 ЦК України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).
У постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: "Неврахування судом умов договору про надання правничої допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України".
У названій вище постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: "Гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правничої допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зауважила, що: "Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність". У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте існує "гонорар успіху" як форма оплати винагороди адвокату, і визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правничої допомоги такого виду винагороди, як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 910/15787/21.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Подібна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18. 
У постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що: «До правничої допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо».
На підставі долучених до матеріалів справи документів, апеляційним господарським судом встановлено, що 01.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Артель" (клієнт; замовник) та Адвокатським бюро "Аліни Самарець" (виконавець; адвокатське бюро) було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги № 0105/24-а, відповідно до п. 1.1. умов якого клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову (правничу) допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором та додатковими угодами (за наявності) до нього. 
Як вбачається із п. 2 додаткової угоди № 1 від 07.08.2025 гонорар адвокатського бюро за надання правової (правничої) допомоги за даною додатковою угодою розраховується у відповідності до фактично наданих послуг, з урахуванням витраченого часу адвоката, за наступними розцінками: аналіз матеріалів справи (позовної заяви та доданих до неї документів), підготовка відзиву на позовну заяву - 5 000,00 грн.; підготовка додаткових заяв по суті справи - 5 000,00 грн.; підготовка заяв з процесуальних питань - 1 х 3 000,00 грн.; участь в підготовчому засіданні - 1 х 4 000,00 грн.; участь в судових засіданнях по суті справи - 1 х 4 000,00 грн.
Згідно акта виконаних робіт № 1 від 10.11.2025, загальна сума прийнятих замовником послуг складає 16 000 грн. (а.с. 4 т. 2 - на зворотній стороні).
Як вже зазначалось, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).
Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.
Верховний Суд в постанові від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20 вказує, що відсутність документального підтвердження надання правничої допомоги (договору про надання правничої допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Колегія суддів, серед іншого, враховує, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Також колегією суддів враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, згідно якого стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Аналогічні правові висновки знаходять своє правозастосування в постановах Верховного Суду: від 15 грудня 2025 року в справі № 924/23/25; від 27 січня 2026 року в cправі № 916/166/23, 11 лютого 2026 року в cправі № 914/1493/24.
Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Баришевський проти України", "Двойних проти України", заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Згідно ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 76, 77 ГПК України). 
Отже, з урахуванням того, що згідно акта № 1 від 10.11.2025 загальна сума прийнятих замовником послуг складає 16 000 грн., беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог позивача на суму 158 862,22 грн., із заявлених 167 241 грн. 03 коп., що становить 94,99% пропорційно розміру задоволених позовних вимог, враховуючи правило п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України щодо пропорційного розподілу судових витрат у разі часткового задоволення позову, апеляційний господарський суд вважає, що наявні правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідача 801,60 грн. витрат на професійну правничу допомогу, з розрахунку: 16 000 грн. (підтверджена відповідачем сума наданих послуг клієнту; а.с. 4 т. 2 - на зворотній стороні) х 5,01% (100 - 94,99) / 100.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру останнього. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Частиною 1 статті 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні з викладенням мотивувальної і резолютивної його частин в редакції цієї постанови про часткове задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Артель" про прийняття додаткового рішення, та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Артель" 801,60 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а апеляційна скарга, - частковому задоволенню. 
Що стосується розподілу судових витрат, то оскільки Законом України «Про судовий збір» не передбачено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на додаткове рішення суду, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 129, 244, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, - 

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2025 у справі № 911/2517/25 - задовольнити частково.
2. Додаткове рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2025 у справі № 911/2517/25 - змінити, виклавши мотивувальну і резолютивну його частини в редакції цієї постанови про часткове задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Артель" про прийняття додаткового рішення.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" (адреса: 08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Київська, буд. 133/2, оф. 14; ідентифікаційний код - 37850795) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Артель" (адреса: 07832, Київська обл., Бучанський р-н, слщ. Бабинці, вул. Заводська, 45А; ідентифікаційний код - 30554583) 801,60 грн. (вісімсот одна гривня 60 копійок) витрат на професійну правничу допомогу. 
У задоволенні заяви у решті вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу, - відмовити.
3. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.
4. Справу повернути до суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 22.05.2026. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков