Справа №578/292/25 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Басова В. І.	
Номер провадження 33/816/498/26 	Суддя-доповідач Філонова Ю. О. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Філонова Ю. О. ,розглянувши у залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Домашенка Д.М. з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Зарічного районного суду м. Суми від 30 липня 2025 року, якою 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає: АДРЕСА_1 , 

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 грн із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 01 рік.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп. 

В С Т А Н О В И В:

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 30 липня 2025 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 01 рік, за те, що 14 березня 2025 року о 00 год. 00 хв. в селищі Краснопілля, по вул.Осіння (Жовтнева), 27 ОСОБА_1 керував автомобілем Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння а саме різкий запах алкоголю з порожнини рота та різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі КНП СОР СОКЛ у встановленому законодавством порядку відмовився, що зафіксовано на порт.від 11139948/8,11139948/7 чим порушив п.2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.
Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвокат Домашенко Д.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Зарічного районного суду м. Суми від 30 липня 2025 року та закрити провадження у справі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що постанова суду першої є незаконною та необґрунтованою, прийнятою в супереч приписам КУпАП, обставини, що підлягають з`ясуванню судом не з`ясовані, судом надана доказам не правильна оцінка, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки:
1) під час спілкування з ОСОБА_1 поліцейські не роз`яснили його прав передбачені ст. 268 КУпАП, що є грубим порушенням процесуальних норм. Замість чіткого інформування про право на захист чи оскарження, поліцейський у відповідь на прохання надати докази керування транспортним засобом обмежився фразою: «покажу в суді», «потім в суді побачиш»;
2) на відеозаписі з нагрудної камери зафіксовано погрозу поліцейського у бік підзахисного «я тобі щас голову зламаю, поняв чи ні?», що не лише суперечить стандартам поведінки, а й може свідчити про перевищення повноважень та можливу наявність у діях поліцейського ознак кримінального правопорушення;
3) особливу увагу привертає довільне трактування поліцейським дій підзахисного як «відмови» від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. На відеозаписі з нагрудної камери ОСОБА_1 на питання поліцейського: «відмовляєтесь проходити огляд» чітке відповідає «ні», поліцейський стверджує: «відмовляєтеся», на що підзахисний запитує: «хто відмовляється?», не висловлюючи жодної відмови ані від перевірки драгером, ані від медичного огляду. Проте поліцейський стверджує: «Я вас спросив, ви кажете відмовляєтеся», хоча таких слів не було. Аналогічно, коли підзахисний уточнює «Які підписи?», йому приписують «відмову». Це порушення вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735, яка вимагає чіткої фіксації відмови;
4) акт огляду та направлення на огляд не складалися на місці, не надавалися підзахисному для ознайомлення чи підпису, а з`явилися постфактум, що порушує порядок документування. У вказаних документах зазначено «від підпису відмовився», але підписи поліцейського під записом про відмову відсутні, що робить вказані документи юридично нікчемними;
5) доданий до матеріалів справи диск із відеозаписами не є належним та допустимим доказом у справі ще також через те, що додані відеофайли не мають їх ідентифікації та не підписані електронним підписом відповідальної посадової особи;
6) до матеріалів справи не додано копій Журналу обліку видачі, повернення портативного відео реєстратора та карт пам`яті, копіювання цифрової інформації та Журналу обліку копіювання та видачі відеозаписів зі стаціонарної системи технічних приладів і технічних засобів фото-і кінозйомки;
7) матеріали справи, в тому числі доданий диск, не містять відомостей про вид оригіналу носія, його назву та інвентарний чи номенклатурний номер, а зазначений диск не є видом компактного електронного носія інформації, що використовується для зберігання цифрової інформації в розумінні «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото і кінозйомки, відеозапису», затвердженої: Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року №1026;
8) суд не перевірив і не дав оцінки правомірності зупинки ОСОБА_1 працівниками поліції. У справі не має документального підтвердження правомірною такої зупинки, така зупинка була безпідставною;
9) вказані обставини у сукупності свідчать про наявність ряду грубих процесуальних правопорушень з боку поліцейських та призводять до обґрунтованих сумнівів в достовірності документів, а місцевий суд, своєю чергою, не звернув уваги на ці невідповідності, зокрема вказавши в постанові той самий помилковий час — 14 березня 2025 року 00:00:00, що може свідчити про поверхневий розгляд без ретельного вивчення матеріалів та перегляду відеодоказів; 
10) виклик до суду не був належним чином підтверджений. У матеріалах є рекомендоване повідомлення, але відсутні докази його вручення чи повернення через сплив строку зберігання чи відсутність адресата за місцем проживання, що порушує ст. 277-2 КУпАП. Розгляд справи без належного повідомлення підзахисного лише підкреслює поспішність суду без заглиблення у деталі.
В обґрунтування пропущеного строку на апеляційне оскарження, апелянт зазначає, що Розгляд справи відбувався за відсутності підзахисного. Повістку про виклик до суду ОСОБА_1 за адресою проживання не отримував, від її отримання не відмовлявся. Ні в день прийняття постанови, ні протягом встановленого ст. 294 КУпАП строку для її оскарження ОСОБА_1 копію постанови не отримав. Тому враховуючи викладені обставини, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження з поважності причин пропуску. 
У судове засідання призначене на 14 год 00 хв. 26 червня 2026 року, до апеляційного суду ОСОБА_1 разом із захисником – адвокатом Домашенком Д. М. не з`явилися, хоча про час, день та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в апеляційній скарзі адвокат Домашенко Д. М. просив розглянути справу у їх відсутність.
З врахуванням зазначеного апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд поданої захисником особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвокатом Домашенком Д. М. апеляційної скарги на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 30 липня 2025 року, у їх відсутність.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.
Відповідно до штампу вхідної кореспонденції Зарічного районного суду м. Суми від 08 вересня 2025 року, захисником особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвокатом Домашенком Д.М. подано апеляційну скаргу на поставу судді від 30 липня 2025 року, тобто поза межами строку на апеляційне оскарження. Причиною пропуску строку апелянт зазначає про те, що розгляд справи відбувався за відсутності підзахисного. Повістку про виклик до суду ОСОБА_1 за адресою проживання не отримував, від її отримання не відмовлявся. Ні в день прийняття постанови, ні протягом встановленого ст. 294 КУпАП строку для її оскарження ОСОБА_1 копію постанови не отримав.
Відповідно до ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що дане клопотання підлягає задоволенню.
У відповідності до ст. ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зі змісту ст. 252 КУпАП вбачається, що оцінка доказів при розгляді справ про адміністративні правопорушення ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.
Згідно зі ст. 251 КУпАП на основі доказів встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поясненнями свідків та ін.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно з п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідальність за ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу. Правопорушення вважається закінченим з того моменту, як він почав рухатись.
Дослідивши матеріали справи апеляційний суд вважає, що висновок судді першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи, оскільки підтверджується:
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 270750 від 14 березня 2025 року зміст якого відповідає встановленим фактичним обставинам справи;
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, огляд на місці не проводився; 
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, огляд не проводився;
- витягом, з якого вбачається, що відповідно до відомостей інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції» ОСОБА_1 , має водійське посвідчення. 
- долученим до протоколу відеозаписом. 
Даючи оцінку вищевказаним доказам як окремо, так і в їх сукупності, з урахуванням вимог ст.252 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбачений ч.1 ст. 130 КУпАП. Вищезазначені докази жодних сумнівів щодо їх достовірності та допустимості не викликають, оскільки вони оформлені у визначеному процесуальним законом порядку.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не було роз`яснено права, передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України не спростовують висновків суду щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та не є самостійною підставою для скасування постанови суду та закриття провадження у справі за відсутності складу адміністративного правопорушення.
Посилання апелянта про те, що на відеозаписі з нагрудної камери зафіксовано погрозу поліцейського у бік підзахисного «я тобі щас голову зламаю, поняв чи ні?», що не лише суперечить стандартам поведінки, а й може свідчити про перевищення повноважень та можливу наявність у діях поліцейського ознак кримінального правопорушення. Апеляційний суд зазначає, оскільки такі доводи не є предметом розгляду справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Крім того, у разі якщо ОСОБА_1 вважає, що співробітники поліції під час складання протоколу про адміністративне діяли не у відповідності до вимог чинного законодавства чи з перевищенням своїх повноважень, він не був позбавлений права оскаржити такі дії поліцейських до відповідного органу, однак такі відомості у матеріалах справи відсутні.
Стосовно тверджень апелянта про те, що особливу увагу привертає довільне трактування поліцейським дій підзахисного як «відмови» від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Апеляційний суд зазначає наступне. Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09.11.2015 року затверджено Інструкцію про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка визначає процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та оформлення результатів такого огляду. Відповідно до вищезазначеної Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці. Протокол про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП повинен містити ознаки сп`яніння, які поліцейський виявив у водія транспортного засобу, які стали підставою вважати, що водій перебуває у стані сп`яніння. При відсутності вказаних ознак сп`яніння відсутні правові підстави для огляду водія транспортного засобу на стан сп`яніння. На виконання вказаних вимог Інструкції працівником поліції були виявлені у водія ОСОБА_1 , оголошені йому та зазначені в протоколі ознаки алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота та різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, порушення координації рухів. Озвучені ознаки алкогольного сп`яніння не повинні підтверджуватися або доводитися окремими матеріалами справи, оскільки за пунктом 2 Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають ті водії транспортних засобів, щодо яких саме у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану, іншими доказами підтверджувати ці ознаки не потрібно. Працівник поліції є тією уповноваженою законом особою, якій на місці зупинки надано дискреційну компетенцію виявляти такі візуальні ознаки сп`яніння у водія та пред`являти вимогу виконання пункту 2.5 ПДР пройти огляд. Єдиним можливим способом спростування виявлених у водія ознак сп`яніння та висловлених підозр працівника поліції про перебування особи у стані сп`яніння є проходження цією особою такого огляду у встановленому законодавством порядку. Інших дієвих механізмів опротестування та доведення своєї позиції про повну тверезість водія правила дорожнього руху та діючий КУпАП не передбачають. Натомість пасивна відмова водія або ухилення від проходження медичного огляду з посиланням на відсутність ознак сп`яніння, буде становити невиконання пункту 2.5 ПДР та утворювати склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про те, що акт огляду та направлення на огляд не складалися на місці, не надавалися підзахисному для ознайомлення чи підпису, а з`явилися постфактум, що порушує порядок документування. У вказаних документах зазначено «від підпису відмовився», але підписи поліцейського під записом про відмову відсутні, що робить вказані документи юридично нікчемними. Апеляційний суд спростовує вказане, оскільки відсутність підпису ОСОБА_1 в акті огляду на стан сп`яніння та направленні на огляд зумовлена його відмовою від підписання зазначених документів, про що містяться відповідні відмітки в матеріалах справи. Сам по собі факт відмови особи від підпису процесуальних документів не свідчить про недійсність результатів огляду та не спростовує встановлених обставин правопорушення. За таких обставин відсутність підпису ОСОБА_1 не ставить під сумнів належність і допустимість доказів, покладених в основу висновку про її винуватість. Невизнання своєї вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, апеляційним судом розцінюється як лінія захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності.
Доводи апелянта про те, що доданий до матеріалів справи диск із відеозаписами не є належним та допустимим доказом у справі ще також через те, що додані відеофайли не мають їх ідентифікації та не підписані електронним підписом відповідальної посадової особи, то апеляційний суд вважає ці твердження надуманими, оскільки належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню, та інших обставин, які мають значення для справи, у тому числі достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. У даному випадку, відеозапис, що міститься у матеріалах справи, та який був досліджений судом першої інстанції, підтверджені обставини, які підлягають доказуванню, він не може бути визнаний неналежним доказом. Відеозапис не є недопустимим доказом, як вважає апелянт, адже запис здійснений на підставі п. 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» з метою фіксування правопорушення, та виходячи із положень ст. 251 КУпАП, є джерелом доказів у справі про адміністративне правопорушення. Окрім цього наявність електронного примірника документа допускається відповідно до ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Наданими матеріалами не спростовано, що відеозапис було здійснено під час зупинки ОСОБА_1 на нагрудний відеореєстратор, крім того, при копіюванні будь-якого файлу на інший носій, в разі відсутності інших маніпуляцій, отримується похідний файл з тими самими даними, що і вихідний, вихідний та похідний файли відрізняються лише атрибутами, а саме датою та часом створення файлів. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 року (справа № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20), ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. У випадку зберігання електронного документа на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Отже, наданий до матеріалів справи носій інформації (оптичний диск) є оригіналом електронного документу, який не потребує додаткового завіренням електронним підписом, що також не передбачено ні Законом України " Про поліцію", ні ст.266 КУпАП, а тому він є належним та допустимим доказом.
Що стосується доводів апелянта про те, що до матеріалів справи не додано копій Журналу обліку видачі, повернення портативного відео реєстратора та карт пам`яті, копіювання цифрової інформації та Журналу обліку копіювання та видачі відеозаписів зі стаціонарної системи технічних приладів і технічних засобів фото-і кінозйомки, апеляційний суд зазначає, що такий недолік не можна вважати істотним, оскільки обставини вчинення адміністративного правопорушення підтверджуються всією сукупністю доказів, досліджених судом під час розгляду даної справи.
Твердження апелянта про те, що суд не перевірив і не дав оцінки правомірності зупинки ОСОБА_1 працівниками поліції. У справі не має документального підтвердження правомірною такої зупинки, така зупинка була безпідставною. Зазначені доводи апеляційний суд вважає безпідставними та такими, які направлені лише на створення штучних підстав для скасування судового рішення, враховуючи наступне. З матеріалів справи і відеозапису подій від 14 березня 2025 року, вбачається, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 було зупинено о 00 год. 29 хв., тобто під час дії комендантської години. За змістом Закону України «Про правовий режим воєнного стану», а також відповідно до Порядку здійснення заходів під час запровадження комендантської години та встановлення спеціального режиму світломаскування в окремих місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою КМУ №573 від 08.07.2020 р., на території, де запроваджено комендантську годину, забороняється перебування у визначений період доби на вулицях та в інших громадських місцях осіб без виданих перепусток, а також рух транспортних засобів. Контроль за дотриманням особами комендантської години здійснюється патрулями, які підпорядковуються коменданту. Під час дії комендантської години Збройні Сили, Держспецтрансслужба, Національна гвардія, Держприкордонслужба, Національна поліція, СБУ, ДФС, ДМС, ДСНС продовжують виконання своїх завдань відповідно до призначення та специфіки діяльності. Патрулям на території, де запроваджено комендантську годину, в установленому законодавством порядку надано право, зокрема, перевіряти в осіб посвідчення, документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, документи, що підтверджують законність перебування на території України, перепустки, а в разі їх відсутності - затримувати відповідних осіб та доставляти в органи або підрозділи Національної поліції для встановлення особи, за потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, які ними перевозяться. Згідно з Порядком перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженим постановою КМУ від 29 грудня 2021р. №1456 уповноважена особа має право зупиняти транспортні засоби та вимагати пред`явлення нею документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, а також документів, що підтверджують відповідне право особи (посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію ТЗ), якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення. Всі наведені вимоги нормативних актів узгоджуються з ст. 32, 35 Закону України «Про Національну поліцію». Отже, за вказаних обставин зупинення поліцейськими автомобіля під керуванням ОСОБА_1 під час дії комендантської години і перевірка його документів є законними.
Доводи апеляційної скарги про те, що вказані обставини у сукупності свідчать про наявність ряду грубих процесуальних правопорушень з боку поліцейських та призводять до обґрунтованих сумнівів в достовірності документів, а місцевий суд, своєю чергою, не звернув уваги на ці невідповідності, зокрема вказавши в постанові той самий помилковий час — 14 березня 2025 року 00:00:00, що може свідчити про поверхневий розгляд без ретельного вивчення матеріалів та перегляду відеодоказів, апеляційний суд відхиляє, оскільки вказана технічна описка має характер формальної помилки та не змінює суті зафіксованого правопорушення та не спростовує факт перебування водія у стані алкогольного сп`яніння.
Посилання адвоката про те, що виклик до суду не був належним чином підтверджений, спростовуються відеозаписом, з якого вбачається, що працівники поліції після складання протоколу відносно ОСОБА_1 ознайомили його як зі змістом складеного протоколу так і з тим, що справа буде розглядатися 27 березня 2025 року у Краснопільському районному суді Сумської області. Вказаний протокол ОСОБА_1 відмовився підписувати, проте, це є його правом і жодним чином не свідчить про те, що він не був повідомлений про дату та місце розгляду адміністративного матеріалу. 
При цьому апеляційний суд наголошує, що в матеріалах справа наявна довідка, згідно якої Рішенням Вищої Ради Правосуддя №1105/0/15-25 від 22 травня 2025 року територіальну підсудність справ Краснопільського районного суду Сумської області змінено та передано Зарічному районному суду м.Суми. Відповідно до рішення зборів суддів Зарічного районного суду м.Суми № 13 від 27 червня 2025 року, справи, які перебували в провадженні суддів Краснопільського районного суду Сумської області передано для розгляду раніше визначеному складу суду.
Таким чином у визначену протоколі дату, тобто 27 березня 2025 року, судове засідання у Краснопільському районному суді Сумської області не відбулося саме у зв`язку з вищезазначених підстав.
Разом з тим апеляційний суд зауважує, що у рішенні в справі "Каракуця проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Нешев проти Болгарії" від 28 жовтня 2004 року визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Таким чином, будучи обізнаним про складання адміністративного матеріалу та направлення його до суду, ОСОБА_1 не проявляв належної зацікавленості щодо справи, тобто сам не виконував добросовісно свої процесуальні обов`язки і не отримував направлені на його адресу судові повістки, які повертались з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». При цьому, зазначена у судових викликах адреса була саме та, яка була відома суду, а іншої адреси ОСОБА_1 не повідомляв.
За таких обставин, матеріалами справи підтверджується те, що судом першої інстанції було вжито достатньо заходів для повідомлення ОСОБА_1 про призначення справи до розгляду, а вищезазначене свідчить про те, що він сам не бажав приймати участь у судовому засіданні, а тому вважати, що розглянувши справу без участі особи відносно якої було складено протокол, судом було порушено її права, підстави відсутні.
Відповідно, у ході апеляційного перегляду встановлено, що суд першої інстанції прийняв правильне та обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке підтверджується належними, допустимими, достатніми доказами, які доповнюють один одного та були дослідженими під час розгляду матеріалів адміністративної справи. 
Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови, апеляційним переглядом не встановлено.
Постанова суду за змістом є належно вмотивованою, обґрунтованою та законною.
Враховуючи вищезазначене, всупереч доводам апеляційної скарг захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Домашенка Д.М., апеляційний суд вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та вмотивованим, не вбачає підстав для його скасування, а тому, оскаржувану постанову судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. 294, 295 КУпАП, 

П О С Т А Н О В И В:

Поновити захиснику особі, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвокату Домашенку Д.М., строк на апеляційне оскарження постанови Зарічного районного суду м. Суми від 30 липня 2025 року. 
Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 30 липня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн із позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Домашенка Д.М. на цю постанову - без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя Сумського апеляційного суду	Філонова Ю. О.